Розамунде Пилхер
Търсачите на миди

Превод от английски: Силвия Желева, 2012

chitanka.info

Посвещавам книгата на моите деца и на техните деца

Пролог

Таксито — стар роувър, чието купе миришеше на застоял цигарен дим, се движеше бавно по безлюдния междуселски път. Беше ранен следобед в края на февруари, вълшебен зимен ден, смразяващо студен и мразовит. Небето бе бледо и безоблачно. Грееше слънце, което хвърляше дълги сенки, но не топлеше. Разораните ниви се простираха твърди и сиви като желязо. От комините на пръснатите тук-там селски вили и каменни къщички се издигаше право към небето дим, а овцете, натежали от вълна и току-що зародила се бременност, се тълпяха край пълните със сено хранилки.

Пенелопе Кийлинг седеше на задната седалка, гледаше през прашния прозорец и си мислеше, че познатият й селски пейзаж никога не е изглеждал по-красив.

Шосето се виеше стръмно нагоре; пред тях се виждаше дървеният пътен знак за междуселския път, който водеше към Темпъл Падли. Шофьорът намали, като смени с голяма мъка скоростите, обърна и колата заподскача надолу по хълма между високите и безчувствени живи плетове. Само след секунди бяха в селото с жълтите къщи, изградени от добивания в Котсуолд[1] жълт камък, с будката за вестници и списания, с месарницата, със замъка Съдли и с църквата, разположена навътре от улицата, зад старото гробище, и с тъмните листа на няколкото тиса, унили като времето. Не се виждаха много хора. Децата бяха на училище, а суровото време принуждаваше другите да си седят у дома. Само един старец — с ръкавици и шал, разхождаше старото си куче.

— Коя къща? — запита шофьорът през рамо.

Тя се наведе напред, завладяна от смешно вълнение и изпълнена с очакване:

— Малко по-нататък. В другия край на селцето. Бялата врата вдясно. Отворената. Ето! Пристигнахме.

Колата мина през портата и спря зад къщата.

Тя отвори вратата и слезе, като придърпа яката на тъмносинята си пелерина, за да се предпази от студа. Отвори чантата си, извади ключа и тръгна да отключи входната врата. Шофьорът отвори багажника и извади малкия й куфар. Тя се обърна да го поеме, но той продължаваше да го стиска. На лицето му бе изписана загриженост.

— Няма ли кой да ви посрещне?

— Не. Няма никого. Живея сама, а и всички мислят, че още съм в болница.

— Ще се справите ли?

Тя се усмихна, без да откъсва поглед от приветливото му лице. Беше млад, с буйна руса коса.

— Разбира се.

Той се поколеба, защото не искаше да се натрапва.

— Ще внеса куфара ви вътре, ако желаете. И ще го кача горе, ако е нужно…

— О, много мило от ваша страна. Но мога и сама…

— С удоволствие ще го кача — каза той и я последва в кухнята.

Тя отвори вратата и го поведе нагоре по тесните стъпала. Отвсякъде ги лъхаше мирисът на характерната за болниците чистота. Госпожа Плъкет, да я благослови Бог, не си беше губила времето през няколкодневното й отсъствие. На нея дори й харесваше Пенелопе да я няма, защото тогава можеше да измие и да боядиса в бяло перилата, да извари кухненските кърпи и да излъска среброто и медиите повърхности.

Вратата на спалнята й бе открехната. Тя влезе, а младият мъж я последва и остави куфара й на пода.

— Мога ли да направя още нещо за вас?

— Не. Колко ви дължа?

Той назова сумата, а на лицето му бе изписан срам, като че ли въпросът извикваше смут у него. Тя му плати и му каза да задържи рестото. Той й благодари и двамата слязоха долу.

Но той продължаваше да се суети и като че ли не му се тръгваше. „Вероятно има баба, за която също се чувства отговорен“, помисли си тя.

— Всичко ще бъде наред, нали?

— Обещавам ви. А утре ще дойде приятелката ми госпожа Плъкет. И вече няма да съм сама.

Това го убеди.

— Тогава ще тръгвам.

— Довиждане. И благодаря.

— Но моля ви.

Той си тръгна, а тя влезе вътре и затвори вратата. Беше сама. Какво облекчение. У дома. Нейната собствена къща, нейните вещи, нейната кухня. Газовата печка „Ага“ сякаш си тананикаше мирно и създаваше блажена топлина. Тя развърза пелерината и я преметна на стола. Върху излъсканата маса имаше куп писма. Прегледа ги, но нямаше нищо жизненоважно, нито интересно, затова ги остави, където си бяха, прекоси кухнята и отвори стъклената врата към оранжерията. През последните няколко дни се бе тревожила за скъпоценните си растения, които можеха да измръзнат или да изсъхнат, но госпожа Плъкет се беше погрижила за тях, както и за всичко останало. Пръстта в саксиите бе влажна и глинеста, а листата — свежи и зелени. Ранният здравец имаше корона от малки пъпки, а зюмбюлите бяха израснали почти със 7 сантиметра. Зад стъклената врата се простираше градината й. Голите дървета се очертаваха на фона на бледото небе, но в мъхестата почва под кестена вече се показваха кокичетата, виждаха се и масленозлатистите венчелистчета на самакитката.

Излезе от оранжерията и тръгна нагоре по стълбите с намерението да разопакова багажа си, но вместо това си позволи да се отдаде на чистата наслада от това да си бъде отново у дома. И продължи да се разхожда из къщата, да отваря врати, да проверява всяка спалня, да поглежда през всеки прозорец, да докосва всяка мебел, да оправя завесите. Всичко беше, както трябва. Нищо не се беше променило. Накрая слезе отново на долния етаж, влезе в кухнята, взе писмата и отиде първо в трапезарията, а после — в дневната. Тук бяха най-скъпоценните й вещи — бюрото й, цветята й, картините й. Дървата в камината бяха подредени. Драсна една кибритена клечка, коленичи и запали един вестник. Пламъкът потрепна, сухите съчки проблеснаха и пропукаха. Добави дърва и пламъците се издигнаха високо в комина. Къщата оживя и сега, след като изпълни това приятно задължение, вече нямаше никакво извинение да не позвъни на някое от децата си, за да каже какво е направила.

Но на кое? Седна на стола си, за да обмисли възможностите. Трябваше да се обади на Нанси, разбира се, защото бе най-голямата и мислеше, че е отговорна за майка си. Но Нанси щеше да бъде ужасена, щеше да изпадне в паника и да започне да я обвинява. Пенелопе не се чувстваше достатъчно силна да се справи с Нанси точно сега.

Тогава на Ноел? Може би трябваше да разговаря именно с Ноел, тъй като той беше мъжът в семейството. Но мисълта, че може да получи помощ или практичен съвет от Ноел, бе толкова нелепа, че извика усмивка на устните й. „Ноел, излязох от болницата и се върнах у дома“. На което той най-вероятно щеше да отговори: „О?“.

И така, Пенелопе стори онова, което през цялото време знаеше, че трябва да направи. Протегна ръка към телефона и набра номера на лондонския офис на Оливия.

— „Венера“ — телефонистката произнесе напевно името на списанието.

— Може ли да ме свържете с Оливия Кийлинг, моля?

— Момент.

Пенелопе зачака.

— Секретарката на госпожица Кийлинг.

Да говориш с Оливия, бе толкова трудно, колкото с президента на Съединените щати.

— Може ли да говоря с госпожица Кийлинг, моля?

— Съжалявам, госпожица Кийлинг е на делова среща.

— Това означава ли, че е около заседателната маса? Или е в офиса си?

— В офиса си е… — в гласа на секретарката се долавяха нотки на недоволство. И тя най-вероятно не бе доволна. — … но при нея има човек.

— Е прекъснете я, моля. Обажда се майка й. Важно е.

— Не може ли… да почака?

— Нито миг! — Пенелопе бе категорична. — Няма да я задържам.

— Много добре.

Отново зачака. И тогава най-после се обади Оливия:

— Мами!

— Съжалявам, че се наложи да те обезпокоя…

— Нещо не е наред ли, мами?

— Не, не, всичко е наред.

— И слава богу! От болницата ли се обаждаш?

— Не, у дома съм си.

— У дома? Кога се прибра у дома?

— Днес в два и половина.

— Но аз мислех, че ще те задържат в болницата поне още седмица.

— Точно такова бе намерението на лекарите, но започнах много да се отегчавам. Да, отегчих се и се уморих. Не можех да мигна нощем, а старицата на съседното легло не спираше да говори. Не, тя не говореше. Бълнуваше, бедната душа. И така, казах на лекаря, че не издържам и минута повече, стегнах багажа си и си тръгнах.

— Ти сама си се изписала — каза Оливия безизразно и примирено. Никак не беше изненадана.

— Точно така. Нищо ми няма. Взех такси. Шофьорът беше много мил и ето ме у дома.

— Лекарят не възрази ли?

— О, напротив. Протестите му бяха бурни. Но не можеше нищо да направи.

— О, мами — в гласа на Оливия се долавяше весела нотка. — Непрекъснато правиш пакости. Канех се да дойда на свиждане през уикенда. Да ти донеса грозде и после да го изям сама.

— Можеш да дойдеш тук — каза Пенелопе, а после съжали. Не искаше да си помислят, че се чувства тъжна и самотна; не искаше да прозвучи така, сякаш се нуждаеше от компанията на Оливия.

— Е… щом наистина си добре, може да го отложа малко. Всъщност ужасно съм заета този уикенд. Мами, говори ли вече с Нанси?

— Не. Канех се, но после се уплаших. Знаеш как се ядосва. Ще й се обадя утре сутринта, когато госпожа Плъкет е тук и съм в безопасност. Тогава няма да й е лесно да ме накара да отстъпя.

— Как се чувстваш? Но бъди откровена.

— Съвсем добре. Освен че, както ти казах, страдам от леко безсъние.

— Няма да се преуморяваш, нали? Искам да кажа, няма да се захванеш веднага с градината. Да копаеш лехи и да изкореняваш дървета.

— Не няма. Обещавам. И бездруго всичко е замръзнало и е твърдо като камък. Не можеш да забиеш лопатата в земята.

— Е, да благодарим на Бога за милостта му. Мами, трябва да вървя, един колега ме чака в офиса…

— Знам. Секретарката ти ми каза. Съжалявам, че те обезпокоих, но исках да знаеш.

— Радвам се, че се обади. Поглези се, мами. И се обаждай.

— Непременно. Дочуване, милата ми.

— Дочуване, мами.

Тя затвори телефона, върна го на масата и се облегна назад.

Ето че свърши всичко. Усети, че е много уморена, но това бе приятна умора, смекчена и успокоена от домашната атмосфера. Сякаш къщата беше мил човек и тя се намираше в прегръдките на любящи ръце. В дълбокото си познато кресло в топлата и осветена от огъня стая усещаше, че е я изпълва онова безпричинно щастие, което не бе изпитвала от години. „Аз съм на шейсет и четири и прекарах инфаркт, ако може да се вярва на тези идиоти лекарите. Както и да е. Оцелях и ще оставя това зад гърба си. Завинаги. Защото съм жива. Чувствам, докосвам, виждам, чувам, помирисвам; грижа се за себе си, изписах се сама от болницата, взех такси и се прибрах у дома. Кокиченцата в градината са се показали, идва пролетта. И аз ще я видя. Ще видя чудото, което настъпва всяка година, ще усетя как слънчевата топлина става все по-силна с изнизването на седмиците. И защото съм жива, ще видя това да се случва и ще бъда част от чудото.“

Спомни си историята на скъпия Морис Шевалие[2]. „Как се чувства човек на седемдесет?“, го бяха попитали. „Не съвсем зле, беше отговорил той. Когато се сетиш каква е алтернативата.“

Но Пенелопе Кийлинг се чувстваше хиляди пъти по-добре от „не съвсем зле“. Животът вече бе не просто съществуване, което приемаме за даденост, а награда, подарък. И всеки следващ ден щеше да носи преживявания, на които да се наслади. „Няма да пропусна нито миг“, обеща си тя. Никога не се бе чувствала така силна, така изпълнена с оптимизъм. Като че ли отново беше млада, животът сега започваше и предстоеше да се случи нещо прекрасно.

[1] Верига хълмове в Западна Англия, често наричани сърцето на Англия — Б.пр. ↑

[2] Морис Шевалие (1888–1972) — френски актьор — Б.пр. ↑

Нанси

Понякога мислеше, че за нея Нанси Чембърлейн, дори най-простото и невинно занимание неизменно е обречено да се превърне в досадно усложнение.

Например тази сутрин. Мрачен ден в средата на март. Планираше само да вземе влака в девет и петнайсет от Челтнъм до Лондон, да обядва със сестра си Оливия, може би да се отбие в „Харъдс“ и после да се върне у дома. Все пак в това предложение нямаше нищо неприлично. Нямаше да се впусне в дива оргия, нито да направи нещо екстравагантно, нито да се срещне с любовник. Това бе по-скоро посещение, продиктувано от дълга, трябваше да обсъдят отговорностите си и да вземат решения. Но веднага щом обяви намерението си вкъщи, обстоятелствата като че ли се промениха и тя бе изправена пред възражения или още по-лошо — пред безразличие. Почувства се така, сякаш се бореше за живота си.

Снощи, след като уговориха подробностите с Оливия по телефона, потърси децата. Намери ги в малката дневна, за която Нанси евфемистично мислеше като за библиотека; бяха се излегнали на дивана пред камината и гледаха телевизия. В стаята им за игра, в която имаше и телевизор, нямаше обаче камина и бе смразяващо студено, а и телевизорът бе стар и черно-бял, затова нищо чудно, че прекарваха по-голямата част от времето си тук.

— Милички, утре трябва да отида до Лондон, за да се срещна с леля ви Оливия. Трябва да си поговорим за баба Пен…

— Щом ще бъдеш в Лондон, кой ще заведе Лайтнинг при ковача, за да го подкове? — попита Мелъни.

Докато говореше, тя гризеше края на плитката си, а едното й, изпълнено със злоба око оставаше приковано в рокпевеца, чийто образ изпълваше екрана. Тя беше на четиринайсет и преминаваше, както майка й непрекъснато й повтаряше, през пубертета.

Нанси бе очаквала този въпрос и отговорът й бе готов:

— Ще помоля Крофтуей. Ще трябва да успее и сам.

Крофтуей беше киселият градинар и момче за всичко, който живееше със съпругата си в апартамента над конюшнята. Той мразеше конете и непрекъснато ги плашеше и подлудяваше със силния си глас и недодялани маниери, но от него се изискваше да се грижи за тях и той го правеше, макар и с голяма неохота. Успяваше някак си да впрегне бедните неспокойни създания, а после да отиде с непослушното превозно средство до различни събития, организирани от клубовете за понита. В тези случаи Нанси винаги говореше за него като за „коняря“.

Рупърт, който беше на единайсет, улови края на размяната на реплики и също възрази:

— Обещах на Томи Робсън утре да пием заедно чай. Как ще се прибера?

Нанси за първи път чуваше за тази уговорка. Беше твърдо решена да запази спокойствие и знаеше, че ако му предложи да промени деня, ще предизвика спор и забележки от рода на „не е честно“, затова преглътна гнева си и каза възможно най-спокойно, че може би ще успее да се прибере с автобуса.

— Но това означава, че ще трябва да вървя пеш от селото до спирката.

— Е, добре де, но това са само някакви си 400–500 метра — тя се усмихна, за да омаловажи ситуацията. — Тъй като ще е само веднъж, няма да те убие.

Надяваше се Рупърт да й отговори с усмивка, но той само стисна зъби и продължи да гледа телевизия. Тя зачака. Какво? Да проявят някакъв интерес може би към това важно за цялото семейство положение? Дори да бяха запитали какви подаръци ще им донесе, щеше да е по-добре от това. Но те вече бяха забравили за присъствието й, цялото им внимание бе погълнато от екрана. Изведнъж откри, че не може да понесе шума от телевизора, излезе от стаята и затвори вратата след себе си. В коридора я обгърна пронизващ студ, която сякаш се издигаше от покрития с плочки под по стълбите и стигаше чак до площадката. Зимата бе тежка. Понякога Нанси твърдо си казваше на себе си или на някого, който бе принуден да я слуша, — че няма нищо против студа. Че е топлокръвно създание и той не я безпокои. Добавяше, че на човек никога не му е студено у дома. Че човек винаги има толкова много работа.

Но тази вечер, след като децата й показаха такава липса на разбиране, изправена пред необходимостта да „си поговори“ с вечно недоволния господин Крофтуей, тя потрепери и се загърна плътно в дебелата си жилетка. Видя, че рогозката се повдига, и потръпна от студения въздух, който се промъкваше през недобре затварящата се входна врата.

Къщата бе стара. Някога, при управлението на кралете Джордж, бе принадлежала на викария на това живописно селце в Котсуолд. Старият дом на викария — Бамуърт. Адресът правеше впечатление и на нея й доставяше удоволствие да го съобщава на продавачите в магазините. Добавяше го и във всяка сметка, която подписваше — госпожа Джордж Чембърлейн, Старият дом на викария, Бамуърт, Глостършър. Той беше гравиран върху скъпите й сини листове за писма. Малките неща, като листовете за писма, имаха значение за Нанси. Правеха добро впечатление.

Двамата с Джордж се бяха преместили тук скоро след сватбата си. Малко преди това бившият енорийски свещеник на Бамуърт изведнъж бе изпаднал в пристъп на гняв и бе информирал висшестоящите си, че няма човек… дори свят човек на Църквата, който да може да живее и да отглежда семейство с такава болезнено мизерна заплата в къща с такива чудовищни размери, неудобна и студена. Епархията след известен размисъл — а и след двудневното посещение на архидякона, който се простуди и едва не умря от пневмония — най-накрая се съгласи да построи нов дом за викария. Скоро бе вдигната едноетажна тухлена къща в другия край на селото, а Старият дом на викария бе обявен на пазара за недвижими имоти.

Купиха го Джордж и Нанси. „Ние просто го грабнахме“, казваше тя на приятелите си, като че ли двамата с Джордж бяха проявили хитрост и настоятелност. Купиха го за грошове, но впоследствие Нанси откри, че просто е бил непродаваем.

— Има доста работа по него, разбира се, но това е една от най-прекрасните къщи, които съм виждала — в джорджиански стил, а и върви със земята към нея… ливади и конюшня, пък и е само на половин час от Челтнъм и офиса на Джордж. Идеално, нали?

Къщата беше просто съвършена. За Нанси, която бе израснала в Лондон, се сбъдваха всичките й младежки мечти — фантазии, подхранвани от романите на Барбара Картланд[1] и Жоржет Хейер[2]. Да живее в провинцията и да бъде съпруга на провинциален земевладелец — това бе върхът на скромните й амбиции след, разбира се, традиционния лондонски сезон, бялата сватбена рокля, шаферките и снимките й в списание „Тетлър“. Получи всичко, с изключение на лондонския сезон, и току-що омъжила се, се превърна в господарка на къща в Котсуолд с кон в конюшнята и с градина. Имаше още подходящи приятели, подходяща порода кучета, имаше Джордж, който бе председател на местните консерватори и в неделя сутрин четеше откъси от Библията.

В началото всичко вървеше гладко. Имаха достатъчно пари и ремонтираха старата къща, асфалтираха алеите, инсталираха централно отопление, а Нанси уреди да им докарат викторианските мебели, останали от родителите на Джордж, и щастлива, декорира спалнята си в ярък крепон. Но с годините — с нарастването на инфлацията и на цените на газа, с падането на заплатите — все по-трудно намираха кой да им помага в домакинството и градината. Финансовото бреме по поддръжката на къщата ставаше все по-тежко с всяка изминала година и тя понякога чувстваше, че този залък е прекалено голям за тях.

Като че това не беше достатъчно, ами се прибавиха и ужасяващите разноски по образованието на децата. И Мелъни, и Рупърт учеха в местното частно училище. Мелъни щеше да продължи образованието си там, докато не завърши ниво А, но Рупърт щяха да го преместят в общественото училище „Чарлсуърт“. Джордж го записа там в деня, в който Рупърт се роди, като сключи малка застраховка за образованието му, но сега — през 1984-та, незначителната сума щеше да стигне едва за влаковите му билети.

Веднъж, когато прекара нощта в Лондон с Оливия, Нанси сподели и това със сестра си — може би с надеждата, че ще получи конструктивен съвет от тази твърдоглава и упорита кариеристка. Но Оливия не прояви никакво съчувствие. Смяташе ги за глупаци.

— Обществените училища са анахронизъм — каза. — Запишете го в местното държавно училище, за да се смеси с представителите на останалия свят. Това ще е далеч по-полезно за бъдещето му от префинената атмосфера и старомодните традиции.

Но това бе немислимо. Нито Джордж, нито Нанси бяха мислили за държавно образование за сина си. Всъщност понякога Нанси тайно си мечтаеше, че ще приемат Рупърт в „Итън“, като си представяше самата себе си на 4 юни с шапка на градинско парти; и „Чарлсуърт“ — солидната и уважавана институция, й се струваше едва втора величина. Но не призна това на Оливия.

— Не може и дума да става — бе отговорила.

— Ами тогава да кандидатства за стипендия. Нека направи нещо, за да си помогне сам. Защо да пръскате толкова пари по едно дете?

Рупърт обаче не беше гений в ученето. И Джордж, и Нанси си го знаеха и не хранеха никаква надежда, че ще получи стипендия.

— В такъв случай — каза Оливия, вече отегчена от темата — ми се струва, че нямате друга алтернатива, освен да продадете Стария дом на викария и да се преместите в по-малка къща. Помисли за парите, които ще спестите от поддръжката на огромната къща.

Но тази идея ужасяваше Нанси дори повече от идеята за държавно образование за сина й. Не само защото щеше да бъде изключително трудно да признае поражението си и да се откаже от всичко, за което се бе борила, но също, защото хранеше подозрението, че те — тя, Джордж и децата, обитаващи удобна малка къща в покрайнините на Челтнъм, лишени от конете, женската организация, комитета на консерваторите, автомобилните състезания и църковните събирания, ще се смалят, няма повече да представляват интерес за приятелите си, ще изчезнат като умиращите сенки, ще се превърнат в семейство забравени нищожества.

Отново потрепери, стегна се, престана да мисли за тези ужасяващи образи и твърдо започна да подтичва по коридора към кухнята. Тук огромната „Ага“, която никога не се повреждаше, разпръскваше топлина и уют. Понякога Нанси мислеше — и особено по това време на годината, — че е жалко, дето всички не живеят в кухнята… Всяко друго семейство, но не и тяхното, вероятно щеше да се поддаде на изкушението да прекарва зимните вечери тук. Но те не бяха всяко друго семейство. Майката на Нанси — Пенелопе Кийлинг, практически бе живяла в мазето на голямата къща на „Оукли стрийт“, където приготвяше и сервираше обилна храна на голямата излъскана маса; пак там пишеше писма, отглеждаше децата си, кърпеше дрехите и дори забавляваше безкрайните си гости. И Нанси, която негодуваше срещу майка си и се срамуваше от нея, оттогава се възправяше срещу тази непринуденост и топлота в начина на живот. Като дете се бе заклела, че когато се омъжи, ще има дневна и трапезария като всички останали и ще влиза в кухнята възможно най-рядко.

За щастие Джордж мислеше по същия начин. След сериозно обсъждане преди няколко години бяха постигнали съгласие, че практичността да закусват в кухнята надделява над лекото снижаване на стандарта. Но нито един от двамата не бе подготвен да отиде по-далеч. И следователно обядът и вечерята се сервираха в огромната трапезария с високия таван, масата се подреждаше, както трябва, и формалността вземаше превес над уюта. Тази мрачна стая се отопляваше с електричество и когато даваха парти, Нанси включваше отоплението два часа преди сервирането на храната. Така и изобщо не разбра защо дамите, които й идваха на гости, винаги се увиваха в дебели шалове. По-зле се почувства онзи път, който никога нямаше да забрави, когато надникна под сакото на един от мъжете и зърна дебел пуловер с деколте във формата на буквата V. Повече не го поканиха.

Госпожа Крофтуей стоеше до мивката и белеше картофи за вечерята. Тя бе доста надменна (доста повече от съпруга си, който имаше лош език) и когато бе на работа, обличаше бяла престилка; като че ли това можеше да направи готвенето й професионално, а храната — вкусна. Не се получаваше така, но присъствието й в кухнята означаваше, че не се налага Нанси да приготвя сама вечерята.

Реши да премине направо на въпроса.

— О, госпожо Крофтуей, малка промяна в плана. Утре трябва да отида до Лондон — ще обядвам със сестра си. Става въпрос за майка ми, а е невъзможно да говорим за проблема по телефона.

— Мислех, че майка ви е изписана от болницата и че си е отново у дома.

— Да, но вчера говорих с лекаря й по телефона и според него тя не бива да живее повече сама. Инфарктът не е бил масивен и тя се е възстановила прекрасно, но все пак… човек никога не знае…

Нанси сподели тези подробности с госпожа Крофтуей не защото очакваше помощ или съчувствие, а защото болестите бяха една от любимите й теми, и се надяваше, че това ще предизвика повече сърдечност у нея.

— Майка ми също прекара инфаркт и след това вече не беше същата. Лицето й посиняваше, ръцете й се подуваха и трябваше да срежем сватбената й халка.

— Нямах представа, госпожо Крофтуей.

— И вече не можеше да живее сама. Взех я да живее с нас, дадох й най-добрата спалня, но това ме разпъваше на кръст, уверявам ви. По цял ден трябваше да тичам нагоре-надолу по стълбите, а тя непрекъснато чукаше с бастуна си по пода. Превърнах се в кълбо от нерви. Лекарят ми каза, че не е виждал по-нервна жена от мен. Взеха я в болницата и тя умря там.

Това очевидно бе краят на депресиращата сага. Госпожа Крофтуей се посвети отново на картофите, а Нанси каза, не съвсем адекватно:

— Съжалявам… Какво ли напрежение трябва да е било това за вас. На колко години беше майка ви?

— Оставаше й седмица до навършването на шейсет и осем.

— Е… — Нанси се постара гласът й да прозвучи бодро. — Майка ми е само на шейсет и четири и съм сигурна, че ще се възстанови напълно.

Госпожа Крофтуей хвърли един обелен картоф в тенджерата, обърна се и изгледа Нанси. Рядко гледаше хората право в лицето, но погледът й бе особено смущаващ, защото очите й бяха много светли, и като че ли никога не мигаше.

Госпожа Крофтуей имаше свое лично мнение за майката на Нанси. Госпожа Кийлинг, както я наричаше, и госпожа Крофтуей се бяха срещали само веднъж — по време на едно от редките й гостувания в Стария дом на викария, но и това бе повече от достатъчно. Госпожа Кийлинг бе едра и висока жена с тъмни, цигански очи и носеше дрехи, които ставаха само за битпазара. Тя бе особено твърдоглава, влизаше в кухнята и настояваше да мие чиниите, а госпожа Крофтуей си имаше свой начин да върши нещата и никак не обичаше да й се месят.

— Странно е, че е получила инфаркт — отбеляза тя сега. — На мен ми се виждаше здрава като бик.

— Да — отговори Нанси тихо. — Да, това бе шок за всички нас — добави някак си благочестиво, като че ли майка й беше вече мъртва и бе безопасно да се говори така за нея.

Госпожа Крофтуей стисна устни.

— Майка ви е само на шейсет и четири? — в гласа й се долавяше недоверие. — Изглежда на повече, нали? Мислех, че е доста над седемдесет.

— Не. На шейсет и четири е.

— А вие на колко сте тогава?

Поведението й бе скандално. Нанси почувства как се сковава от обидата и как кръвта й се качва в главата. Бузите й поруменяха. Искаше й се да има смелостта да зашлеви тази жена, да й каже да гледа собствената си работа, но бе възможно госпожа Крофтуей да напусне заедно с господин Крофтуей и какво щеше тогава да прави Нанси с градината, конете, къщата и гладното семейство, което трябваше да храни?

— Аз съм на… — гласът й излезе като дрезгав шепот. Прочисти гърлото си и опита отново: — Всъщност съм на четирийсет и три.

— Само толкова ли? Аз ви давам петдесет.

Нанси се засмя, опитвайки се да обърне всичко на шега, защото какво друго можеше да направи?

— Това не е особено ласкателно, госпожо Крофтуей.

— Заради теглото ви. Да, заради него е. Нищо не състарява толкова, колкото похабената фигура. Трябва да минете на диета… Наднорменото тегло е лошо. Току-виж — тя се засмя — сте получили инфаркт.

„Мразя те, госпожо Крофтуей. Мразя те“.

— В списание „Жената“ от тази седмица има добра диета… Трябва да се ядат грейпфрути, а на следващия ден — кисело мляко. Или май беше обратното… Мога да я изрежа и да ви я донеса, ако искате.

— О… колко мило. Може би. Да — изглеждаше смутена, гласът й трепереше. Нанси се стегна, изправи рамене и с известно усилие овладя ситуацията. — Но, госпожо Крофтуей, всъщност исках да говорим за утре. Ще взема влака в девет и петнайсет и няма да имам време да подредя, преди да тръгна, така че вие трябва да свършите всичко… И ще бъдете ли така любезна да нахраните кучетата вместо мен? Ще оставя храната им в купите, а после може да ги разходите около градината… и… — продължи бързо, преди госпожа Крофтуей да започне с възраженията. — Бихте ли съобщили на господин Крофтуей от мое име да заведе Лайтнинг при ковача. Трябва да го подковат и не искаме да отлагаме.

— Ооо — каза госпожа Крофтуей, изпълнена със съмнение. — Не съм сигурна, че ще се справи.

— О, сигурна съм, че ще успее, правил го е и преди… А после, утре вечер, когато се върна, може би ще хапнем агнешко за вечеря. Или някакви хапки… и превъзходното ви брюкселско зеле…

Едва след като вечерят, щеше да има възможност да говори с Джордж. Трябваше да помогне на децата да напишат домашните си, да намери балетните пантофки на Мелъни, да раздигне масата след вечеря, да звънне на жената на викария, че няма да присъства на срещата на женското дружество на другия ден вечерта, и, общо взето, да организира живота си, та изобщо нямаха време да разменят и дума, тъй като съпругът й не се прибираше преди седем часа, а и тогава не правеше нищо, освен да седи пред огъня с чаша уиски и с вестника.

И когато най-накрая приключи с всичко, Нанси отиде при Джордж в библиотеката. Затвори твърдо вратата след себе си, като очакваше от него да я погледне, но вдигнал „Таймс“ пред лицето си, той дори не помръдна. Затова тя прекоси стаята и отиде до масичката за напитки до прозореца, наля си уиски, после седна във фотьойла и го погледна над рогозката пред камината. Знаеше, че той скоро ще протегне ръка и ще включи телевизора, за да гледа новините. Каза:

— Джордж.

— Хм?

— Джордж, чуй ме за момент.

Той дочете започнатото изречение, след това неохотно остави вестника. Беше в средата на петдесетте, но изглеждаше доста по-стар. Сивата му коса бе силно оредяла, носеше очила без рамки, тъмен костюм и строга вратовръзка, характерни за по-възрастните мъже. Джордж беше адвокат и може би мислеше, че този внимателно изграден външен вид — беше облечен като за роля в пиеса — ще събуди доверие при потенциалните клиенти, но според Нанси, ако облечеше хубав костюм от туид и си купеше очила с рогови рамки, бизнесът му можеше да се пооживи, както и той самият. Защото тази част на света бързо се бе модернизирала, след като прокараха магистралата от Лондон. Тук дойдоха нови и богати жители, фермите наемаха нови работници, дори най-западналите къщи бяха ремонтирани, и то с големи инвестиции, и бяха превърнати във вили за уикенда. Агентите на недвижими имоти и строителните компании разцъфтяваха и дори в най-малките градчета се появиха скъпи бутици и Нанси, колкото и да си блъскаше главата, не можеше да проумее защо „Чембърлейн, Плантуел и Ричардс“ не успяха да хванат този влак на благополучието и да се докопат до големите пари. Но Джордж бе старомоден, придържаше се към традиционните начини на работа и се ужасяваше от промените. Освен това беше предпазлив и затворен човек.

— Какво трябва да чуя? — попита той.

— Утре отивам до Лондон — ще обядвам със сестра си Оливия. Трябва да поговорим за мама.

— Какъв е проблемът сега?

— О, Джордж, знаеш много добре проблема. Казах ти, говорих с лекаря на майка и според него тя не бива да живее повече сама.

— И какво ще направиш по въпроса?

— Ами… ще трябва да й намерим икономка. Или компаньонка.

— Това никак няма да й хареса!

— А дори и да намерим жена… дали мама ще може да си позволи да й плаща заплата? Ако е добра, ще струва 40–50 лири на седмица. Знам, че все още разполага с онази голяма сума от продажбата на къщата на „Оукли стрийт“ и не е похарчила и пени по сегашния си дом „Подмоурс Теч“[3], с изключение на онази смешна оранжерия, която построи, но това е нейният капитал, нали? Дали ще може да си позволи тези разноски?

Джордж се размърда неспокойно и протегна ръка към чашата с уиски. Каза:

— Нямам представа.

— Тя е толкова потайна, а и независима — Нанси въздъхна. — Невъзможно е да й се помогне. Ако само можеше да ни се довери, да те назначи за свой адвокат, животът щеше да е доста по-лесен за мен. Все пак аз съм най-голямата й дъщеря, а Оливия и Ноел няма да си мръднат и пръста, за да помогнат.

Джордж бе чувал това и преди.

— А какво ще кажеш за онази жена, която ходи при нея всеки ден… Госпожа Някоя си?

— Госпожа Плъкет. Тя ходи само три пъти предобед в седмицата, за да изчисти. Има къща и семейство, за които да се грижи.

Джордж остави чашата си. Седеше, обърнал лице към огъня, беше допрял пръстите си така, че дланите му образуваха палатка. След малко каза:

— Не мога да разбера тревожното ти състояние.

Звучеше така, сякаш разговаряше с някой особено глупав клиент, и Нанси изпита болка.

— Не съм в „състояние“.

Той не обърна внимание на думите й.

— Заради парите ли е? Или се тревожиш, че няма да намериш жена, която да е достатъчно светица, та да живее с майка ти?

— И двете, предполагам — призна Нанси.

— И според теб как Оливия ще ти помогне да разрешиш тази главоблъсканица?

— Може поне да обсъди положението с мен. Все пак през целия си живот тя не е направила нищо за мама… Или за някой друг от нас, ако трябва да бъдем точни — добави, спомняйки си стари болки. — Когато мама реши да продаде къщата на „Оукли стрийт“ и обяви, че ще се върне да живее в Порткерис, Корнуол, аз я убедих, че подобна стъпка би била истинска лудост. И все пак тя можеше да отиде там, ако ти не беше открил „Подмоурс Теч“, докъдето са поне само 40 километра от нас и можем да я наглеждаме. Какво щяхме да правим, ако сега беше в Порткерис, на километри разстояние, с болно сърце, без да знаем състоянието й?

— Да се опитаме да се придържаме към темата — помоли Джордж, който вече започваше да губи търпение.

Нанси не обърна внимание на думите му. Уискито я бе стоплило, но пък бе подхранило и стари дрязги.

— Що се отнася до Ноел, той на практика изостави майка още когато тя продаде къщата на „Оукли стрийт“. Това бе удар за него. Тогава беше на двайсет и три, но не даваше дори и пени вкъщи нито за храна, нито за джин и си живееше съвсем безгрижно. Да, мога да ти кажа, че за Ноел е било истински шок да започне да се грижи сам за себе си.

Джордж въздъхна дълбоко. Мнението му за Ноел не бе по-високо от мнението му за Оливия. А тъща му — Пенелопе Кийлинг, си оставаше пълна загадка за него. Непрекъснато се учудваше как такава нормална жена, като Нанси, се е пръкнала от слабините на такова необикновено семейство.

Допи питието си, стана от стола, хвърли дърва в огъня и отиде да напълни отново чашата си. Каза от другия край на стаята, надвиквайки шума от тракането на кубчетата лед:

— Да предположим, че се случи най-лошото. Да предположим, че майка ти не може да си позволи икономка — върна се на мястото си и отново седна срещу съпругата си. — Да предположим, че не можеш да намериш жена, която да се заеме с непосилната задача да й прави компания. Какво ще стане тогава? Ще й предложиш ли да дойде да живее с нас?

Нанси се замисли за госпожа Крофтуей, която вечно бе обидена за нещо. За децата, които непрекъснато и шумно се оплакваха от безкрайните правила, налагани от баба Пен. Замисли се и за майката на госпожа Крофтуей, на която се бе наложило да срежат брачната халка и която лежала в леглото си и чукала по пода с бастуна си… Каза отчаяно:

— Не мисля, че ще мога да го понеса.

— Аз също — призна Джордж.

— Може би Оливия…

— Оливия? — Джордж повиши глас, за да изрази неверието си в подобна възможност. — Оливия да позволи на някого да нахлуе в личния й живот? Сигурно се шегуваш.

— Е, за Ноел не може да става и дума.

— Изглежда — каза Джордж, — че за нищо не може да става и дума — побутна тайно ръкава си нагоре и погледна часовника си. Не искаше да пропусне новините. — Не мисля, че мога да предложа някакво решение, преди да обясниш това на Оливия.

Нанси бе обидена. Вярно, двете с Оливия никога не са били приятелки… все пак нямаха нищо общо… но не й харесваха думите „преди да обясниш“, като че ли никога не разговаряха, а винаги спореха. Канеше се да обърне внимание на Джордж върху подбора му на думи, но той отложи този разговор, като включи телевизора. Беше точно девет часа и той се настани удобно, за да се наслади на дневната си дажба стачки, бомби, убийства, финансови катастрофи и новината, че от следващия ден ще започнат изключително студени дни и че следобед ще започне да вали дъжд, който бавно ще обхване цялата страна.

Страшно отчаяна и депресирана, Нанси стана след малко. Подозираше, че Джордж дори не разбра, че бе помръднала. Отиде до масичката с напитките, щедро си наля уиски и излезе от стаята, като тихо затвори вратата след себе си. Изкачи стъпалата, мина през спалнята си и влезе в банята. Запуши ваната, пусна водата и изсипа вътре благоуханни масла със същата щедрост, с която си бе наляла уиски. След пет минути се наслаждаваше на най-голямото познато й блаженство — да лежи в гореща вана със студено уиски в ръка.

Обгърната от балончета пяна и пара, тя си позволи да се отдаде на самосъжаление. Каза си, че да бъдеш съпруга и майка, е доста неблагодарно занимание. Жената се посвещава на съпруга и на децата си, проявява внимание и загриженост към всички, грижи се за домашните любимци и животните, поддържа къщата, купува храна, пере дрехите — и каква благодарност получава? Дали въобще я ценят?

Не.

В очите й бликнаха сълзи и се смесиха с влагата в банята. Копнееше да бъде оценена, копнееше за любов и ласки на привързаност, искаше някой да я прегърне и да й каже, че е чудесна и че това, което върши, е прекрасно.

Според Нанси имаше само един човек, който никога не бе я разочаровал. Баща й беше мил, докато беше жив, разбира се, но майка му — Доли Кийлинг, винаги заставаше на нейна страна и Нанси изпитваше доверие в нея.

Доли Кийлинг не се разбираше със снаха си, нямаше време за Оливия и странеше от Ноел, но Нанси й беше любимка и я обожаваше и глезеше. Баба Кийлинг й бе купувала роклите с бухнали ръкави, докато Пенелопе би изпратила детето си на парти с някоя стара, наследена от бабите дреха. Баба Кийлинг й казваше, че е красива, и я глезеше с неща като например чай в „Харъдс“ и посещения на пантомима.

Когато Нанси се сгоди за Джордж, избухнаха страшни кавги. Тогава баща им вече ги бе напуснал, а майка й не можеше да разбере защо за Нанси е толкова важно да има традиционна сватба, бяла рокля, камериерки и прием след това. Бе очевидно, че Пенелопе смята това за идиотски начин да изхарчиш парите си. Защо дъщеря й не бе съгласна със семейна церемония и след това с обяд край голямата излъскана маса в кухнята в мазето на къщата на „Оукли стрийт“? Или парти в градината? Градината бе огромна и щеше да има достатъчно място за всички, а розите нямаше да са от магазина…

Нанси плака, тръшка врати, каза, че никой не я разбира и че всъщност никой никога не я е разбирал. И накрая изпадна в кисело настроение, което можеше да продължи вечно, ако не бе милата баба Кийлинг. Пенелопе отстъпи с огромно удоволствие цялата отговорност на баба й, която уреди всичко. Никоя булка не би могла да иска повече. Светата троица — бяла рокля с шлейф, шаферки в розови рокли и прием в „Туенти три Найтсбридж“ с церемониалмайстор, облечен в червено сако, и огромно количество букети. Беше дошъл и милият татко, поканен от майка си. Изглеждаше божествено в утринното си сако, застанал до Нанси, за да даде ръката й на съпруга й. И дори появата на Пенелопе — без шапка и царствена в одеждите си от брокат и кадифе, не можеше да помрачи съвършенството на деня.

Лежейки във ваната, отдавна порасналата четирийсет и три годишна Нанси заплака за баба Кийлинг. Искаше тя да е тук, за да й предложи съчувствие, утеха и възхищение. „О, мила моя, но ти си просто прекрасна, правиш толкова много за семейството си и за майка си, а всички те приемат грижите ти за даденост“.

Чуваше любимия глас, но само във въображението си — Доли Кийлинг си бе отишла. Тази галантна дама с руж на бузите, с лакираните нокти и бледоморавата жилетка бе починала миналата година на осемдесет и седем години в съня си. Това тъжно събитие стана в малкия частен хотел в Кенсингтън, където бе избрала да прекара годините на залеза си заедно с други невероятно стари хора. Бе погребана с помощта на погребалния агент, с когото управителят на хотела предвидливо се бе уговорил.

Страховете на Нанси се оправдаха — следващата сутрин не й донесе нищо добро. Имаше главоболие заради изпитото уиски, беше по-студено от всякога и тъмно като в рог, когато в седем и половина се надигна от леглото. Облече се и бе отчаяна, когато откри, че полата й е твърде тясна и се налага да я забоде с безопасна игла. Отгоре навлече вълнения пуловер, който подхождаше идеално на полата й, и извърна очи от огледалото, тъй като не искаше да гледа изобилието от плът, която се подаваше над деколтето му. Обу найлонови чорапи, но тъй като обикновено носеше дебели вълнени чорапи, реши да обуе високи ботуши, на които едва успя да закопчае ципа догоре.

Слезе долу и откри, че нещата не са се подобрили. Едно от кучетата бе болно, печката не гореше и имаше само три яйца в полога. Изведе кучетата, почисти болното, напълни печката със специалното и изключително скъпо гориво, като се молеше то да не свърши, докато я няма, и така госпожа Крофтуей да има основателна причина да се оплаква. Извика на децата да побързат, сложи вода в чайника да заври, свари трите яйца, препече хляб и нареди масата. Рупърт и Мелъни се появиха, повече или по-малко подходящо облечени, но се караха, защото Рупърт бил казал на Мелъни, че е затрила някъде учебника му по география, а Мелъни му била отговорила, че никога не е бил у нея и че той е глупак и лъжец. А сега каза на майка си, че й трябват 25 пенса за подаръка на госпожа Лийпър.

Нанси никога не беше чувала за госпожа Лийпър.

Джордж не помогна с нищо. Просто се появи насред цялото това оживление, изяде своето яйце, изпи чаша чай и излезе. Тя чу роувъра да се отдалечава по алеята, докато трескаво подреждаше чиниите да се сушат и се приготвяше да се заеме с госпожа Крофтуей.

— Е, щом учебникът ми по география не е у теб…

Кучетата виеха отвън. Тя ги пусна вътре и си спомни, че трябва да ги нахрани. Напълни купите им с бисквити и отвори кутия „Бонзо“ като за свое огромно разочарование поряза палеца си на ръба на капака.

— Господи, колко си непохватна! — възкликна Рупърт.

Нанси му обърна гръб и сложи палеца под струята студена вода, за да спре кървенето.

— Ако нямам 25 пенса, госпожа Ролингс ще бъде бясна…

Изтича горе, за да се гримира. Нямаше време да намаже равномерно руж на бузите си, нито да очертае очите си с очна линии и крайният резултат не бе особено задоволителен. Но не можеше нищо да направи. Нямаше време. Извади от гардероба коженото си палто и кожената си шапка. Намери ръкавиците си и чантата си от гущерова кожа. Изсипа в нея съдържанието на чантата, която носеше всеки ден, и тя, разбира се, не искаше да се затвори. Нямаше значение. И по този въпрос не можеше нищо да направи. Нямаше време.

Втурна се отново към долния етаж, като още по стълбите викаше децата. Те се появиха като по чудо, нарамили училищните си чанти. Мелъни нахлупваше на главата си шапката, която никак не й отиваше. Излязоха през задната врата, заобиколиха гаража и се качиха в колата — слава богу, че двигателят запали веднага — и потеглиха.

Закара децата на училище, като ги остави пред вратата, и едва успя да се сбогува с тях, преди отново да потегли с пълна скорост към Челтнъм. Беше девет и десет, когато остави колата на паркинга на гарата, и девет и дванайсет, когато си купи евтин билет за отиване и връщане. На щанда за книги и вестници пререди останалите от опашката с очарователна усмивка, както се надяваше, и купи „Дейли Телеграф“ и — каква екстравагантност! — „Харпърс енд Куин“. След като плати, видя, че списанието е със стара дата всъщност беше от миналия месец, — но нямаше време да обърне внимание върху тази факт и да си поиска парите обратно. Освен това нямаше значение, че е старо — то пак бе глезене от нейна от страна, такова лъскаво и блестящо. Като си повтаряше това, излезе на перона в мига, в който влакът за Лондон спираше. Качи се и откри свободно място. Беше останала без дъх, сърцето й туптеше. Затвори очи. Помисли си, че сигурно така се чувстват хората, успели да се измъкнат от пожар.

След като си пое няколко пъти дълбоко въздух и се смъмри сама, се почувства по-силна. Слава богу във влака беше топло. Отвори очи и разкопча горните две копчета на палтото си. Настани се по-удобно и загледа през прозореца сивия зимен пейзаж, а опънатите й нерви се успокоиха от ритмичното полюшване на влака. Обичаше да пътува с влак. Телефонът не звънеше и човек можеше да се отпусне, без дори да му се налага да мисли.

Главоболието й бе минало. Извади малкото огледалце от чантата си и се огледа, напудри носа си и начерви отново устните си. Новото списание лежеше в скута й, пълно с наслади като кутия шоколадови бонбони. Запрелиства страниците му и видя реклами за кожени палта; за къщи в Южна Испания; за имения в планинската част на Шотландия, където можеш да прекараш почивката си, за бижута и козметика, с която ще изглеждаш по-добре и която ще бъде и лекарство за кожата ти; за лайнери, за…

Спря да прелиства безцелно, тъй като вниманието й бе привлечено от реклама на агенцията за изящни изкуства „Буутби“ върху цяла страница за разпродажбата на картини от викторианския период, която щеше да се състои в галерията им на „Бонд стрийт“ в сряда, 21 март. За илюстрация бе използвана репродукция на картината „Носачки на вода“ (1904) от Лорънс Стърн (1865–1946), която изобразява група млади жени, носещи на хълбок медни урни, в различни пози. Нанси ги изучава известно време и реши, че са робини, защото бяха боси, не се усмихваха (бедните създания, нищо чудно — урните изглеждаха дяволски тежки), одеждите им бяха оскъдни — винени и ръждивочервени парцали, и без абсолютно никаква нужда разкриваха закръглените гърди и розовите им зърна.

Джордж и Нанси не се интересуваха нито от изкуство, нито от музика и театър. В Стария дом на викария имаше картини, разбира се — репродукции, както във всяка уважаваща себе си провинциална къща. Имаше дори картини, рисувани с маслени бои, изобразяващи мъртви елени или верни хрътки, захапали фазани. Тях Джордж бе наследил от баща си. Веднъж, когато трябваше да убият един-два часа в Лондон, отидоха в галерия „Тейт“ и разгледаха изложбата от картини на Констабъл[4], но споменът на Нанси за този случай бе за зелени дървета и за това, че краката много я боляха тогава.

Но дори Констабъл бе за предпочитане пред тази картина. Гледаше я и не вярваше, че някой ще пожелае на стената му да виси подобен ужас, а още по-малко — че ще даде добри пари за него. Ако тя притежаваше нещо подобно, накрая то щеше да се озове или забравено на тавана, или в пламъците на огъня.

Но картината привлече вниманието на Нанси не по естетически причини. Причината да я гледа с такъв интерес бе фактът, че е рисувана от Лорънс Стърн. Защото той бе бащата на Пенелопе Кийлинг и следователно дядо на Нанси.

Странно, но тя не познаваше творчеството му. Когато Нанси се роди, славата му, чийто връх бе в началото на века, бе отминала, картините му отдавна бяха продадени, разпръснати и забравени. В къщата на майка й на „Оукли стрийт“ по стените висяха само три картини на Лорънс Стърн, като две от тях не бяха завършени и изобразяваха двойка алегорични нимфи, които разпръскваха лилии по обраслите с трева и маргаритки склонове.

Третата картина висеше на стената в приземния етаж под стълбите — единственото място в къщата, отговарящо на големите й размери. Бе рисувана с маслени бои и бе продукт на късното творчество на Стърн. Наричаше се „Търсачите на миди“. Виждаха се морето и бялата пяна на вълните, плажът и небето, обсипано с облаци. Когато се премести от „Оукли стрийт“ в „Подмоурс Теч“, Пенелопе взе тези три скъпоценни вещи със себе си. Двете недовършени останаха на площадката на стълбите, а „Търсачите на миди“ бе окачена в дневната, която изглеждаше по-малка заради размерите на картината и ниския таван с гредоред. Нанси бе така свикнала с тях, че вече едва ги забелязваше. Те бяха част от къщата на майка й — също като хлътналите дивани и фотьойли, старомодните букети, подредени в сини и бели ниски вази, и приятната миризма на готвено.

Всъщност Нанси не се бе замисляла за Лорънс Стърн от години, но сега, седнала във влака, облечена в коженото си палто и с ботушите на краката, спомените неочаквано я завладяха и я върнаха в миналото. Тя бе родена в края на 1940 година в малката болница в Порткерис в Корнуол. Бе прекарала военните години в „Карн Котидж“ под покрива на Лорънс Стърн. Но детските й спомени за стареца бяха неясни — бяха по-скоро спомени за присъствие, отколкото за човек. Дали някога я бе слагал да седне на коляното му, дали я бе водил на разходка, или й бе чел на глас, преди да заспи? Не помнеше. Изглежда, че той не се бе запечатал в детското й съзнание до последния ден, когато, тъй като войната беше свършила, тя и майка й напуснаха Порткерис завинаги и хванаха влака за Лондон. Неизвестно по каква причина тази случка бе останала в паметта на Нанси вече толкова години.

Той ги бе изпратил до гарата. Беше много стар, висок, а заради старостта — крехък, и се подпираше на бастуна си със сребърната дръжка. Бе останал на перона до отворения прозорец на влака и бе целунал Пенелопе за довиждане. Дългата му бяла коса падаше върху яката на палтото му от туид, а разкривените му от възрастта ръце бяха с вълнени ръкавици, от които се подаваха безполезните му пръсти — бели и лишени от кръв като кости.

В последния момент, когато влакът вече тръгваше, Пенелопе бе вдигнала Нанси, а старецът бе протегнал ръка и я бе погалил по закръглената детска буза. Тя си спомни колко студена беше ръката му, като мрамор. Нямаше време за повече. Влакът набра скорост, перонът остана назад, а той стоеше и все повече се смаляваше. И им махаше за довиждане с широкополата си черна шапка. Това бе първият и последен спомен на Нанси за дядо й, защото той почина на следващата година.

„Стара история, каза си тя. Не е нещо, за което си струва да изпадаш в сантиментално настроение“. Беше необикновено, че някой в днешно време ще поиска да купи картините му. „Носачки на вода“. Тя поклати глава. Не разбираше. След това се отказа да си блъска повече главата и щастливо се потопи в успокояващата нереалност на светската хроника.

[1] Английска писателка, живяла през XX в. Авторката на романтични романи. — Б.пр. ↑

[2] Английска писателка, живяла през XX в. Авторка на исторически романтични романи и на детективски истории. — Б.пр. ↑

[3] Тръстиковият покрив на Подмоур (англ.). — Б.пр. ↑

[4] Джон Констабъл (1776–1837) — английски художник романтик, известен като пейзажист. — Б.пр. ↑

Оливия

Новият фотограф се казваше Лайъл Медуин. Беше много млад, с мека кестенява коса, която изглеждаше така, сякаш бе подстриган с помощта на купа за супа, с нежно лице и очи, които издаваха загриженост. Изглеждаше наивен и безпомощен като всеки отдаден на работата си новак и на Оливия й бе трудно да повярва, че се бе издигнал до такива висоти в кариерата си, без някой да му пререже гърлото.

Стояха до масата до прозореца в офиса й. Върху масата бяха разпръснати избрани негови снимки, които тя трябваше да разгледа — около две дузини големи цветни снимки, които той се надяваше тя да одобри. Оливия ги бе разгледала наистина внимателно и бе решила, че й харесват. На първо място, бяха чисти и ярки. Тя винаги бе настоявала, че модните снимки трябва да показват дрехите, тяхната форма, набора на полата, материята на пуловера, и то така, че да привличат погледа. Но тези снимки излъчваха също живот, движение, радост и дори нежност.

Взе една. Мъж с телосложението на атлет буташе сърфа си във водата, а ослепително белият му анцуг се очертаваше на фона на кобалтовосиньото море. Загоряла кожа, пот, мирис на морски въздух и излъчване за физическо блаженство.

— Къде направи тази?

— В Малибу. Реклама за спортни дрехи.

— А тази? — взе друга, вечерна снимка на момиче в рокля от шифон с цвета на пламъка и с лице, обърнато към залязващото слънце.

— В Пойнт Рийз. За „Вог“.

Тя остави снимките и подпирайки се на ръба на масата, обърна лице към него. Така очите й се изравняваха с неговите и погледите им се срещнаха.

— Какъв професионален опит имаш?

Той сви рамене.

— Завършил съм технически колеж. Работих известно време на свободна практика, а после се присъединих към екипа на Тоби Страйбър. Бях негов помощник две години.

— Точно Тоби ми каза за теб.

— После, след като напуснах екипа на Тоби, отидох в Лос Анджелис. И живея там от три години.

— И се справяш добре.

Той се усмихна, сякаш не бе съгласен с твърдението й.

— Да, предполагам.

Дрехите му издаваха, че е жител на Лос Анджелис. Бели маратонки, избелели дънки, бяла риза и избеляло дънково яке. Заради студеното лондонско време бе увил около тънкия си загорял врат кашмирен шал с цвета на корал. Външният му вид бе неугледен, но дрехите му бяха чисти, сякаш току-що извадени от пералнята и изсушени на слънчева светлина, но не и изгладени. Тя го намираше за невероятно привлекателен.

— Карла посвети ли те в работата? — Карла беше модният редактор на Оливия. — Става въпрос за юлското издание. Последно представяне на ваканционни тоалети, преди да се захванем с туида.

— Разбира се… Спомена, че снимките ще се правят навън.

— А каза ли къде?

— Говорихме за Ибиса… имам връзки там…

— Ибиса.

Той бързаше да й угоди.

— Но ако предпочиташ някое друго място, аз нямам нищо против. Мароко може би.

— Не — тя се изправи и отиде до стола си зад бюрото. — Не сме били в Ибиса известно време… Мисля, че няма да снимаме на плажа. Селските пейзажи ще внесат разнообразие. Ще се виждат кози, овце и здрави и калени селяни, работещи на полето. Ще придадат на рекламата автентичност. Те имат прекрасни лица и обичат да се снимат…

— Страхотно…

— Говори с Карла тогава…

Той се поколеба.

— Значи получих работата?

— Разбира се. Само я свърши добре…

— Разбира се. Благодаря… — започна да прибира снимките и да ги подрежда в купчина.

Звънна вътрешният й телефон, Оливия натисна бутона и заговори със секретарката си.

— Да?

— Външно обаждане, госпожице Кийлинг.

Тя погледна часовника си. Беше дванайсет и петнайсет.

— Кой е? Тъкмо излизам за обяд.

— Някой си господин Хенри Спотсууд.

Хенри Спотсууд. Кой, по дяволите, беше Хенри Спотсууд? А после си спомни името, спомни си и мъжа, когото бе срещнала преди две вечери на коктейлното парти в „Риджуейс“. Имаше сивееща коса и бе висок колкото нея. Но се бе нарекъл Ханк.

— Свържи ме, Джейн.

Тя протегна ръка към телефона, а Лайъл Медуин, пъхнал папката със снимките под мишница, прекоси тихо стаята и отвори вратата.

— Довиждане — оформи думата с устни, махна й и се усмихна. В следващия миг вече го нямаше.

— Госпожице Кийлинг?

— Да.

— Оливия, обажда се Ханк Спотсууд. Срещнахме се в „Риджуейс“.

— Разбира се.

— Имам един-два свободни часа. Някакъв шанс да обядваме заедно?

— Какво, днес?

— Да, сега.

— О, съжалявам, няма да успея. Сестра ми пристига от провинцията и ще обядвам с нея. Вече закъснявам, трябва да тръгвам.

— О, много лошо. А какво ще кажеш да вечеряме?

Гласът му събуди спомените. Сини очи. Приятно лице със силни черти. Тъмен костюм, риза от „Брукс Брадърс“, закопчана догоре.

— Бих искала.

— Чудесно. Къде би искала да отидеш?

Тя се поколеба за миг, после взе решение.

— Не искаш ли поне веднъж да не се храниш в ресторант или хотел?

— Какво искаш да кажеш?

— Ела у дома, аз ще приготвя вечеря.

— Това ще бъде прекрасно — в гласа му се долавяше изненада, но в никакъв случай липса на ентусиазъм. — Но това няма ли да те натовари?

— Не — отговори тя и се усмихна. — Ела около осем часа — даде му адреса и няколко прости указания, в случай че попадне на нов в занаята таксиметров шофьор, казаха си довиждане и тя затвори.

Ханк Спотсууд. Това бе добре. Усмихна се отново, после погледна часовника си, изхвърли Ханк от ума си, скочи на крака, грабна шапката, палтото, чантата и ръкавиците си и тръгна за срещата си с Нанси.

Трябваше да се срещнат в „Кетнърс“ в Сохо, където Оливия бе запазила маса. Тя провеждаше тук всичките си делови обяда и не виждаше причина да променя навиците си, макар да знаеше, че Нанси ще се чувства по-комфортно в „Харви Никълс“ или на някое друго място, пълно с изтощени жени, които бяха решили да си отпочинат от пазаруването.

Но срещата им бе в „Кетнърс“ и Оливия закъсняваше, а Нанси я чакаше, по-дебела от всякога във вълнения си пуловер и пола и кожена шапка, която имаше същия цвят като побелелите й руси къдрици и изглеждаше като израснала не на място коса. Тя бе единствената жена в морето от бизнесмени, оставила дамската си чанта в скута, с огромна чаша джин и тоник пред себе си и изглеждаше толкова не на място, че Оливия изпита чувство за вина и в думите и тона й прозвуча чувство, каквото не изпитваше.

— О, Нанси, съжалявам, ужасно съжалявам, задържаха ме. Отдавна ли чакаш?

Не се целунаха. Никога не се целуваха.

— Няма нищо.

— Поръчала си си питие… Не искаш още едно, нали? Запазила съм маса за един без петнайсет. Не искаме да пропуснем обяда, нали?

— Добър ден, госпожице Кийлинг.

— О, здравей, Джерърд. Не, не, не искам питие, нямаме достатъчно време.

— Запазили ли сте маса?

— Да. За 12,45. Страхувам се, че малко закъснях.

Той ги поведе към масата, но Оливия изчака, докато Нанси се надигна тежко, взе чантата и списанието и подръпна пуловера надолу върху значителното си коремче, преди да го последват. В ресторанта беше топло и шумно. Беше препълнено, нямаше нито едно свободно място. Отведоха ги до обичайната маса на Оливия в далечния край на помещението, където след задължителното раболепничене на управителя се настаниха на пейката, бутнаха масата към тях и им подадоха огромните менюта.

— По чаша шери, докато решите какво да поръчате?

— За мен „Перие“, Джерърд… А за сестра ми… — обърна се към Нанси. — Искаш ли вино?

— Да, ще бъде добре.

Без да обърне никакво внимание на списъка с вината, Оливия поръча половин бутилка бяло вино.

— Какво искаш за хапване?

Нанси нямаше представа. Менюто бе ужасяващо дълго и на френски. Оливия знаеше, че сестра й може да седи така цял ден, затова предложи няколко неща и накрая Нанси се съгласи да хапне телешко с гъби. Оливия си поръча омлет и зелена салата. Когато келнерът се отдалечи, попита:

— Как пътува?

— О, много удобно, наистина. Взех влака в девет и петнайсет. Беше ми малко притеснено, тъй като трябваше да заведа децата на училище, но успях.

— Как са те?

Опита се да покаже искрен интерес, но Нанси знаеше, че те не я интересуват, затова, слава богу, не се впусна надълго и нашироко в темата.

— Добре.

— А Джордж?

— И той е добре, мисля.

— А кучетата? — настоя Оливия.

— Добре са… — после се сети: — Едното беше болно тази сутрин.

Оливия направи гримаса.

— Не ми казвай. Поне докато не се нахраним.

Келнерът донесе напитките им — „Перие“ за Оливия и половин бутилка бяло вино за Нанси. Отвори ги сръчно и напълни чашата на Нанси. Зачака. Нанси се сети, че трябва да го опита. Отпи, сви професионално устни и обяви, че е превъзходно. Келнерът остави бутилката на масата и се отдалечи с безизразно лице.

Оливия сама напълни чашата си.

— Никога ли не пиеш вино? — попита Нанси.

— Не и по време на делови обяд.

Нанси повдигна вежди в почти съвършена дъга.

— А това делови обяд ли е?

— А не е ли? Нали се каним да разговаряме за мами!

Бебешката дума, както винаги, подразни Нанси. Всяко едно от трите деца на Пенелопе използваше различно обръщение. Ноел се обръщаше към нея с „ма“. Нанси я наричаше „майко“ от няколко години, тъй като смяташе това за подходящо за тяхната възраст и положение в живота. Само Оливия — толкова коравосърдечна и изискана във всяко друго отношение — продължаваше да се обръща към нея с „мами“. Понякога Нанси се питаше дали Оливия осъзнава колко смешно звучи това.

— И по-добре да приключим с този въпрос. Нямам цял ден на разположение — продължи Оливия.

Студеният й глас бе пословичната последна сламка. Гневът се надигна в Нанси, която бе дошла чак от Глостършър за тази среща, бе избърсала болното куче, порязвайки палеца си от бързане, и бе успяла някак си да заведе децата на училище и да хване влака.

„Нямам цял ден на разположение.“

Защо Оливия бе толкова брутална и безсърдечна? Нима никога нямаше да могат да разговарят топло и искрено като две сестри, без Оливия непрекъснато да изтъква колко заета е, като че ли животът на Нанси, в който приоритет бяха домът, съпругът и децата, не струваше нищо.

Когато бяха малки, Нанси бе по-хубавата от двете. Русокоса, синеока, мила и (благодарение на баба Кийлинг) облечена в красиви дрехи. Нанси привличаше погледите, възхищението, мъжете. Оливия беше умна и амбициозна, обсебена от книгите, учебниците, изпитите и академичните постижения, но бе обикновена, толкова обикновена, както си припомни Нанси сега. Болезнено висока и слаба, плоскогърда и с очила, тя демонстрираше почти арогантна липса на интерес към противоположния пол и мълчеше презрително всеки път, когато се появеше някое от гаджетата на Нанси, или се скриваше в спалнята си, за да чете.

Все пак тя притежаваше и черти, които компенсираха това. Нямаше да е дъщеря на родителите си, ако не бе благословена поне с толкова. Косата й бе необикновено гъста и с цвета на махагон, а тъмните й очи, наследени от майка им, проблясваха като диаманти и излъчваха язвителност и интелигентност.

Но какво се беше случило? Дългурестата и изключително умна студентка, сестрата, с която нито един мъж не искаше да танцува, се беше превърнала — някак си, някога, някъде — в този феномен, Оливия на трийсет и осем. Тази вдъхваща страхопочитание кариеристка, редакторката на „Венера“.

Както винаги, и днес изглеждаше безкомпромисно. Дори грозна, но абсолютно шикозна. Черна велурена шапка, прекалено голямо за нея черно палто, кремава копринена блуза, златни гривни и обеци, огромни пръстени. Лицето й бе бледо, а устните — яркочервени. Дори огромните й очила с черни рамки се бяха превърнали в пораждащ завист аксесоар. Нанси не беше глупачка. Докато вървяха с Оливия през препълнения ресторант към масата им, тя забеляза интереса на мъжете и косите им погледи, обръщането на главите и тихия шепот. Знаеше, че го бе предизвикала не тя, а Оливия.

Нанси не знаеше нищо за личния живот на сестра си. Преди пет години, преди да се случи това необикновено чудо на преобразяването, тя искрено вярваше, че сестра й е или девица, или абсолютно асексуална. (Разбира се, съществуваше още една, доста по-зловеща възможност, която хрумна на Нанси, след като прочете биографията на Вита Саквил-Уест[1], но после си каза, че дори не си струва да мисли за нея.)

Класически пример за амбициозна и умна жена, Оливия очевидно бе погълната от кариерата си. Напредваше постепенно, но неизменно, докато накрая не стана главен редактор на „Венера“ интелигентното и скъпо женско списание, в което работеше от седем години. Името й фигурираше на първа страница, понякога снимката й се появяваше на страниците му като илюстрация към някоя статия, а веднъж се появи дори по телевизията — отговаряше на въпроси в семейно предаване.

После, когато всичко вървеше толкова добре, Оливия предприе онази неочаквана и нехарактерна за нея стъпка. Отиде във ваканция в Ибиса, срещна Козмо Хамилтън и не се върна у дома. Е, накрая се върна, но след като живя цяла година с него. Редакторът й получи официално писмо от Ибиса с оставката й. Когато научи озадачаващата новина от майка си, Нанси отказа да повярва. Непрекъснато си повтаряше, че това е истински шок, и то си и беше, защото чувстваше, макар и смътно, че Оливия я е изпреварила.

Нямаше търпение да каже на Джордж. Очакваше той да бъде слисан като нея, но реакцията му я свари неподготвена.

— Интересно — беше всичко, което той каза.

— Не изглеждаш изненадан.

— Не съм.

Тя смръщи вежди.

— Джордж, говорим за Оливия.

— Разбира се, че говорим за Оливия — той погледна съпругата си, на чието лице бе изписано объркване, и едва не се засмя. — Нанси, не може да мислиш, че Оливия цял живот е живяла като добра монахиня. Това потайно момиче с апартамент в Лондон и с вечната й уклончивост. Ако си вярвала в това, си по-глупава, отколкото предполагах.

В очите на Нанси бликнаха сълзи.

— Но… Но аз мислех…

— Какво си мислела?

— О, Джордж, тя е толкова непривлекателна.

— Не — отговори Джордж. — Не, Нанси, не е непривлекателна.

— Но аз мислех, че не я харесваш…

— Така е, не я харесвам — каза Джордж и разтвори вестника, с което сложи край на разговора.

Не беше характерно за Джордж да изкаже толкова категорично мнение по някой въпрос. Не бе характерно още да прояви такава чувствителност, но след като поразмисли добре, накрая Нанси реши, че най-вероятно е прав за Оливия. Щом веднъж се примири със ситуацията, не й беше трудно да я обърне в своя полза. На Нанси й се струваше едновременно бляскаво и изискано да може да се похвали с толкова преуспяла роднина — като в пиеса на стария Ноел Кауърд[2] — и ако човек поне за малко забравеше, че Оливия и Козмо Хамилтън живеят в грях, темата можеше да прекрати всеки разговор, на което и да е парти. „Знаете ли, Оливия, моята умна сестра, е прекалено романтична. Отказа се от всичко заради любовта. Сега живее в Ибиса… в най-красивата къща на света“. Въображението й препускаше към други очарователни и, надяваше се, осъществими възможности. „Може би следващото лято ние с Джордж и децата ще им погостуваме няколко седмици. Зависи от състезанията с понита, нали? Ние, майките, сме роби на Клуба на понитата.“

Но макар Оливия да покани майка им — покана, която Пенелопе прие с удоволствие и прекара цял месец с нея и Козмо, — подобна покана не бе отправена на семейство Чембърлейн. Нещо, за което Нанси никога не прости на сестра си.

В ресторанта бе много топло. Изведнъж Нанси усети, че й е непоносимо горещо. Прииска й се да бе облякла блуза, а не пуловер, но не можеше да го съблече, затова отпи щедра глътка от студеното вино. Осъзна, че въпреки горещината ръцете й треперят.

Оливия каза:

— Видя ли се с мами?

— О, да — остави чашата. — Отидох да я видя в болницата.

— Как е тя?

— Много добре, като се има предвид, че прекара инфаркт.

— Сигурни ли са, че е било инфаркт?

— О, да. Държаха я в интензивното ден-два. После я преместиха в отделението, а тя реши, че може да се изпише сама, и се прибра у дома.

— Това вероятно не се е харесало на лекаря.

— Не. Беше бесен. Затова и ми звънна. И в този разговор ми каза, че тя не трябва повече да живее сама.

— А ти потърси ли и друго мнение?

Нанси настръхна.

— Оливия, той е много добър лекар.

— Общопрактикуващ лекар от провинцията.

— Ще се обиди много, ако…

— Глупости. Смятам, че не трябва да приемаме нищо по отношение на компаньонка или икономка, докато не се е консултирала и с друг лекар.

— Знаеш, че никога няма да го направи.

— Така да бъде тогава. Защо да й натрапваме някаква си жена, след като иска да живее сама? Милата госпожа Плъкет ходи в дома й три пъти сутрин в седмицата, а съм сигурна, че и хората от селото ще я наглеждат. Все пак тя живее там вече пет години и всички я познават.

— Но да предположим, че получи втори инфаркт и умре само защото няма кой да й помогне. Или падне по стълбите. Или се блъсне с колата и убие някого.

Оливия се засмя — смехът й бе жесток.

— Не знаех, че имаш толкова силно развито въображение. А и ако ще блъсне някого с колата, това ще стане независимо дали има икономка, или не. Не мисля, че трябва да се тревожим.

— Напротив.

— Защо?

— Не е само икономката… Трябва да се помисли и за други неща. Градината например. Тя е цели два акра, а мама винаги се е грижела сама за нея. Сама прекопава зеленчуците и полива ливадата. Всичко върши сама. Не може повече да се очаква от нея да се справя с тази тежка физическа работа.

— Тя няма да работи повече в градината — каза Оливия и Нанси смръщи вежди. — Разговарях дълго с нея по телефона онази вечер и…

— Не ми каза.

— Ти не ми даде възможност. Мами звучеше прекрасно, стори ми се здрава и весела. Каза, че според нея лекарят бил глупак и че ако се наложи да живее с друга жена, вероятно ще я убие. Че къщата е прекалено малка и двете ще се блъскат една в друга, с което съм напълно съгласна. Колкото до градината, още преди да получи инфаркта, беше решила, че работата е прекалено тежка за нея, затова се обади в местната градинарска агенция и уреди два или три пъти седмично да идва градинар. Мисля, че той ще започне работа следващия понеделник.

Дори всичко това не успя да успокои Нанси. Чувстваше се така, сякаш Оливия и майка й заговорничат зад гърба й.

— Не мисля, че идеята е много добра. Откъде да знаем какъв човек ще изпратят? Трябвало е да намери някой приятен човек от селото.

— Всички мили хора от селото са вече заети във фабриката по електроника в Пъдли…

Нанси щеше да продължи да спори, но донесоха супата. Сервираха я в гювече и ухаеше превъзходно. Изведнъж осъзна колко е гладна, взе лъжицата и протегна ръка към топлото хлебче.

След малко каза сковано:

— Не помисли ли да обсъдиш въпроса с мен и Джордж.

— За бога, какво има да се обсъжда? Това няма нищо общо с никого другиго, освен с мами. Честно, Нанси, двамата с Джордж се отнасяте с нея като със слабоумна. Тя е на шейсет и четири, в разцвета на живота, здрава като вол и по-независима от всякога. Престанете да се бъркате в живота й.

Нанси здравата се ядоса.

— Да се бъркаме! Може би, ако двамата с Ноел се бъркахте, както се изразяваш, малко повече, щяхте да свалите част от бремето от раменете ми.

Тонът на Оливия стана леденостуден.

— Първо, никога не говори за мен и за Ноел едновременно. И, второ, ако имаш товар на раменете си, ти сама си го измислила и нарамила.

— Не знам защо въобще двамата с Джордж си правим този труд. Със сигурност не получаваме благодарност.

— И за какво трябва да сме ви благодарни?

— За много неща. Ако не бях убедила майка, че е лудост, тя щеше да се върне в Корнуол и вече сигурно щеше да живее в някоя рибарска колиба.

— Така и не разбрах защо смяташ това за толкова лоша идея.

— Оливия. Корнуол е на километри от тук, от нас, на другия край на страната… Идеята бе просто смешна. Казах й го. „Не можеш да се върнеш там“, казах. Тя се опитваше да си върне младостта. Но това щеше да бъде катастрофа. И освен всичко друго Джордж й намери „Подмоурс Теч“. Дори ти не можеш да кажеш, че това не е най-очарователната и съвършена къща във всяко едно отношение. И всичко благодарение на Джордж. Не го забравяй, Оливия. Всичко е благодарение на Джордж.

— Три пъти „ура“ за Джордж.

Тук разговорът бе прекъснат отново, за да отнесат празното гювече от супата и да донесат телешкия шницел и омлета. Наляха и последната капка вино в чашата на Нанси, а Оливия загреба от салатата. Когато келнерът отново ги остави сами, Нанси попита:

— И какво ще ни струва този градинар? Тези, които ги изпращат от агенциите, са баснословно скъпи.

— О, Нанси, има ли значение?

— Разбира се, че има. Ще може ли майка да си го позволи? Тревожа се. Тя винаги е така потайна, когато става въпрос за пари, а в същото време — толкова екстравагантна.

— Мами? Екстравагантна? Никога не харчи нищо за себе си.

— Но и никога не престава да се забавлява. Сметките й за напитки и храна сигурно са астрономически. И онази смешна оранжерия, която построи. Джордж се опита да я разубеди. Щеше да е по-добре да изхарчи парите си за двойни прозорци.

— Може би не е искала двойни прозорци.

— Отказваш да се разтревожиш, нали? — гласът на Нанси трепереше от възмущение. — Да обмислиш възможностите.

— И какви са възможностите, Нанси? Осветли ме.

— Тя може да доживее до деветдесет.

— Надявам се да доживее.

— А капиталът й няма да трае вечно.

В очите на Оливия проблеснаха весели пламъчета.

— Да не би двамата с Джордж да се страхувате, че ще трябва да се грижите за беден и зависим родител? Че ще има още едно перо, което изтощава финансите ви след издръжката на онзи хамбар, който наричате свой дом, и на скъпите училища на децата ви?

— Не е твоя работа за какво избираме да харчим парите си.

— А как мами избира да харчи своите, не е ваша работа.

Този отговор накара Нанси да замълчи. Тя посвети вниманието си на телешкото. Оливия, която я наблюдаваше, видя как бузите й поруменяха, а бузите и брадичката й затрепериха. „За бога, помисли си тя, тя е само на четирийсет и три, а изглежда като дебела и будеща съжаление старица.“ И изведнъж изпита съчувствие към Нанси и чувство за вина. Каза вече по-мило и дори окуражително:

— Не бих се тревожила прекалено много, ако бях на твое място. Тя получи наистина добра цена за къщата на „Оукли стрийт“ и й останаха повече от достатъчно средства дори след като купи „Подмоурс Теч“. Не мисля, че старият Лорънс Стърн осъзнаваше това, но той наистина й осигури спокоен и удобен живот. Което е добре и за теб, мен и Ноел, защото, хайде да си признаем, във финансово отношение баща ни беше пълен неудачник…

Нанси неочаквано откри, че няма какво повече да каже. Беше изчерпала аргументите си, а и никак не й харесваше Оливия да говори за милия татко по този начин. При нормални обстоятелства тя веднага щеше да се впусне да го защитава — скъпия мъртъв старец. Но сега не й достигаше енергия. Срещата с Оливия беше чиста загуба на време. Не бе взето никакво решение — нито за майка им, нито за парите, нито за икономката, за нищо. Както винаги, Оливия смяташе себе си за права, а Нанси се чувстваше като прегазена от влак.

Лорънс Стърн.

Вкусната храна бе свършила. Оливия погледна часовника си и попита Нанси дали иска кафе. Нанси пък попита дали има време, и Оливия отговори утвърдително. Каза, че разполага с още пет минути, а Нанси отговори, че ще пие кафе. Оливия го поръча и Нанси, след като неохотно изхвърли от главата си мисълта за примамливите пудинги, които бе видяла върху сервитьорската количка, протегна ръка към списание „Харпърс енд Куин“, което бе купила за папка и което сега лежеше на тапицираната пейка до нея.

— Видя ли това?

Прелисти страниците, докато не стигна до рекламата на „Буутби“, и подаде списанието на сестра си. Оливия му хвърли поглед и кимна.

— Да. Видях го. Изложбата е следващата сряда.

— Не е ли необикновено? — Нанси взе списанието обратно. — Кой би поискал да купи такава ужасна картина, като тази?

— Нанси, мога да те уверя, че много хора биха искали да купят ужасна картина, като тази.

— Сигурно се шегуваш.

— Със сигурност не се шегувам — като видя искреното объркване на сестра си. Оливия се засмя. — О, Нанси, къде сте били двамата с Джордж през последните няколко години? Има нов и силен интерес към картините от викторианския период. Лорънс Стърн, Алма-Тадема, Джон Уилям Уотърхаус… Благодарение на тези художници търговците на картини печелят наистина огромни суми.

Нанси гледаше мрачните „Носачки на вода“, както се надяваше, с нов поглед. Но не виждаше разлика.

— Но защо? — настоя тя.

Оливия сви рамене.

— Отново ценят техниката им на рисуване. Редките неща имат висока стойност.

— Какво по-точно искаше да кажеш с „огромни суми“? Искам да кажа, колко може да струва това?

— Нямам представа.

— Предположение?

— Ами… — Оливия се замисли, издавайки напред долната си устна. — Може би… 200 000.

— 200 000? За това?

— Плюс или минус 20 пенса.

— Но защо? — проплака отново Нанси.

— Казах ти. Редките неща имат висока стойност. Всичко има цена, когато някой го иска. Картините на Лорънс Стърн не са много. Ако се загледаш в най-малките подробности на картината, ще разбереш защо. Сигурно са му били необходими месеци, за да я завърши.

— Но какво е станало с другите му картини?

— Няма ги. Разпродадени са. Вероятно са купени направо от триножника, докато боята е била още мокра. Всеки уважаващ себе си частен колекционер или обществена художествена галерия в света биха искали да имат поне по една картина на Лорънс Стърн. А такива се появяват много рядко на пазара в наше време. И не забравяй, той е спрял да рисува много преди войната, тъй като немощните му ръце не са можели вече да държат четката. Предполагам, че е продал всичко, което е успял, и се е радвал, че е успял да осигури живот и прехрана на семейството си. Така и не е забогатял от картините си и за нас е цяло щастие, че е наследил огромна къща в Лондон от баща си, а по-късно е успял да купи „Карн Котидж“. Продажбата на „Карн Котидж“ осигури образование и на трима ни, и печалбата от продажбата на къщата на „Оукли стрийт“ осигурява средства на мами сега.

Нанси слушаше, но не с цялото си внимание. Умът й бе зает с осмисляне на възможностите, претегляше и преценяваше.

Каза възможно най-нехайно:

— А картините, които са у мама?

— Имаш предвид „Търсачите на миди“?

— Да. И двете платна на площадката на стълбите.

— Какво за тях?

— Ако се продадат сега, ще струват ли много пари?

— Предполагам, че да.

Нанси преглътна. Устата й пресъхна.

— Колко?

— Нанси, не съм в този бизнес.

— Грубо.

— Предполагам… близо 500 000.

— 500 000 — произнесе почти беззвучно Нанси. Облегна се назад слисана. Половин милион. Виждаше сумата изписана и всяка нула кръгла до съвършенство.

В този миг келнерът донесе кафето им — черно, димящо и ароматно. Нанси прочисти гърлото си и опита отново:

— Половин милион.

— Грубо — с една от редките си усмивки Оливия побутна захарницата към Нанси. — Сега разбираш ли защо двамата с Джордж не трябва да се тревожите за мами?

Това бе краят на разговора. Изпиха кафето си в мълчание, Оливия плати сметката и станаха. Излязоха на тротоара и тъй като бяха в две различни посоки, извикаха две таксита. Тъй като свободното време на Оливия бе свършило, тя взе първото. Сбогуваха се на тротоара и Нанси загледа след отдалечаващата се кола. Докато обядваха вътре, навън бе започнало силно да вали, но тя стоеше насред пороя и дори не го забелязваше.

Половин милион.

Пристигна и второто такси. Каза на шофьора да я откара в „Харъдс“, спомни си, че трябва да даде бакшиш на портиера, и се качи. Таксито потегли. Нанси се облегна назад и загледа през запотените прозорци минаващия покрай нея Лондон, но без да го вижда. Не беше постигнала нищо с Оливия, но денят не бе пропилян. Сърцето й биеше бързо от вълнение.

Половин милион лири.

Една от причините Оливия Кийлинг да постигне такъв успех в кариерата си бе способността й да мисли трезво и последователно — тя решаваше проблемите един по един. Умът й беше подреден като сегментите на подводница — всяко едно помещение бе отделено от другите и запечатано. Така сутринта тя бе изхвърлила мисълта за Ханк Спотсууд от главата си и бе посветила цялото си внимание на Нанси. Още с влизането си в сградата, където беше офисът й, престана да мисли за Нанси и нейните тривиални тревоги за семейството и се превърна в главния редактор на „Венера“. В главата й нямаше нито една мисъл, която да не бе подчинена на успеха и продажбите на списанието. Целия следобед диктува писма, организира фотосесии с рекламния мениджър, уреди рекламен обяд в „Дорчестър“, проведе отдавна отлаганата си среща с един от редакторите и информира бедната жена, че ако не намери по-интересни истории от онези, които й бе представила за одобрение, „Венера“ ще престане да публикува белетристика и тя ще остане без работа. Жената бе самотна майка, полагаща усилия, за да отгледа двете си деца, и веднага избухна в сълзи. Но Оливия бе неумолима. За нея списанието бе над всичко друго, затова просто подаде на жената хартиена кърпичка и й даде срок от две седмици, за да извади вълшебен заек от шапката си.

Всичко това бе ужасно изморително. Изведнъж осъзна, че е петък и краят на работната седмица, за което бе благодарна. Работи до шест часа, разчисти и подреди бюрото си и най-после взе вещите си и асансьора до подземния паркинг, влезе в колата си и потегли към къщи.

Движението бе натоварено, но тя бе свикнала с това. Мислено затръшна вратата към офиса и „Венера“ престана да съществува, като че ли нищо не се бе случило следобеда, и тя отново бе в „Кетнърс“ с Нанси.

Беше груба с Нанси, беше я обвинила в преувеличаване на проблемите, бе подценила болестта на майка им и се бе отнесла с пренебрежение към знанията и прогнозата на провинциалния лекар. Това бе, защото Нанси винаги правеше от мухата слон… Бедното момиче, та какво друго й оставаше с този неин скучен живот… Но и защото Оливия, сякаш бе още дете, не искаше да приеме, че е възможно Пенелопе да не е добре. Мислеше за нея като за неостаряваща. И дори като за безсмъртна. Не искаше тя да е болна. Не искаше тя да умира.

Инфаркт. Как бе възможно това да се случи на майка й, която никога не боледуваше? Тя бе висока, силна, жизнена, интересуваше се от всичко и което бе най-важното, бе винаги там за тях. Оливия си спомни кухнята в мазето на къщата на „Оукли стрийт“, сърцето на огромната лондонска къща, където винаги къкреше супа, а те седяха около голямата изтъркана до блясък маса и разговаряха с часове на чашка коняк и кафе, докато майка им гладеше или кърпеше чаршафите. Винаги когато някой споменеше думата „сигурност“, Оливия се сещаше за онова спокойно място и за онзи безметежен период от живота си.

А сега? Въздъхна. Може би лекарят беше прав. Може би Пенелопе не трябваше да живее сама. Най-добре да отиде да я види, да поговори с нея и ако бе необходимо, да се опита да постигне съгласие с нея по въпроса. Утре бе събота. „Ще отида да я видя утре“, каза си тя и се почувства по-добре. Щеше да тръгне рано сутринта и да прекара целия ден в „Подмоурс Теч“. След като взе решение, изхвърли всякакви подобни мисли от главата си и се изпълни с радостно предчувствие за очакващата я вечер.

Вече си бе почти у дома. Но първо се отби в местния супермаркет, за да напазарува. Хрупкав типов хляб, масло, пастет от гъши дроб, пиле и полуготова салата, зехтин, праскови, сирене, бутилка скоч и две бутилки вино. Купи и букет минзухари, сложи всичко в багажника на колата, потегли и измина краткото разстояние до „Ранфърли Роуд“.

Живееше в една от малките тухлени къщи в джорджиански стил, всяка от които имаше тераса, издадени напред прозорци и градина с павирана алея отпред. Отвън къщата изглеждаше почти болезнено обикновена, което само засилваше въздействието на неочаквано изискания интериор. Малките стаи на приземния етаж бяха превърнати в едно-единствено просторно помещение, като кухнята бе отделена от трапезарията само с барплот, а към горния етаж водеше открито стълбище. В далечния край на единственото помещение бяха френските прозорци с изглед към градината. Те придаваха на къщата странен провинциален вид, тъй като зад градината се виждаше църквата с принадлежащата й половин акър земя, където през лятото хората си правеха пикник под разперените клони на огромния дъб.

Ето защо изглеждаше съвсем естествено Оливия да обзаведе и да декорира къщата си с мебели от чам в провинциален стил и с памучни възглавнички с избродирани клонки, но впечатлението всъщност бе за хладен и напълно съвременен мансарден апартамент. Основният цвят беше белият. Оливия обожаваше бялото. За нея това бе цветът на лукса и на светлината. Подът бе покрит с бели плочки, бели бяха и стените, и завесите. Бели бяха и памучните възглавнички, удобните дивани и столове, лампите и абажурите. И резултатът не бе чувство за студенина, защото тази девствено бяла чистота бе разнообразена с ярки цветове. Имаше възглавнички в яркочервено и индийскорозово, испански рогозки и изненадващи абстрактни картини в сребърни рамки. Масата в трапезарията бе от стъкло, столовете бяха черни, едната стена на трапезарията бе боядисана в кобалтовосиньо и обсипана със снимки на роднини и приятели.

Жилището й бе топло, безупречно и блестящо чисто. Чистотата се дължеше на отдавнашното й споразумение със съседката й, която идваше всеки ден да пере и да чисти. Във въздуха винаги се усещаше мирисът на препаратите, които тя използваше за подовете и мебелите, а сега той се смесваше с аромата на сините зюмбюли във вазата. Беше ги засадила в градината миналата есен и те най-после бяха достигнали съвършения си аромат.

Без да бърза, съзнателно разтоварвайки се от напрежението, тя се приготвяше за предстоящата вечер. Дръпна завесите, запали камината (която бе газова, но създаваше същия уют и топлина както истинският огън), сложи диск в стереоуредбата и си наля скоч. Отиде в кухнята, подправи салатата, подреди масата и сложи виното да се изстудява.

Беше вече почти седем и половина, когато се качи горе. Спалнята й се намираше в задната част на къщата и гледаше към градината и дъба. Беше издържана също в бяло, подът бе застлан с дебел килим, а леглото бе двойно и огромно. Погледна го, помисли си за Ханк Спотсууд и смени чаршафите с изпрани и току-що изгладени ленени. След това се съблече и напълни ваната.

За Оливия ритуалът на вечерната баня беше моментът да се поглези и напълно да се отпусне. Отпусната в благоуханната вода, тя позволяваше на ума си да се скита. Това бе интерлюдия към приятни размисли — ваканции, които трябваше да обмисли, дрехите за близките месеци и понякога неясни фантазии за мъжа, с когото излизаше в момента. Но странно, тази вечер мислите й се върнаха към Нанси. Питаше се дали вече се е върнала в онази ужасна къща, която наричаше свой дом, при неблагодарното си семейство. Вярно, сестра й имаше проблеми, но на нея й се струваше, че тя сама си ги създава. С всичките им претенции двамата с Джордж живееха по-разточително, отколкото им позволяваха средствата, а в същото време успяваха да убедят сами себе си, че заслужават много повече. Беше й трудно да не се усмихне, като си представи лицето на Нанси с отпуснатата челюст и ококорените очи, когато бе подхвърлила предполагаемата цена за картините на Лорънс Стърн. Нанси не умееше да крие мислите си, особено когато бе сварена неподготвена. Неподправеното й удивление почти веднага бе заменено от алчност — Нанси без съмнение пресмяташе и си представяше платени училищни такси, двойни прозорци на Стария дом на викария и осигурено вечно благоденствие на целия род Чембърлейн.

Това не тревожеше Оливия. Тя не се страхуваше за „Търсачите на миди“. Лорънс Стърн бе подарил картината на дъщеря си като сватбен подарък и за нея тя бе по-ценна от всички пари на света. Никога нямаше да я продаде. Нанси — а също и Ноел — трябваше просто да почака естественият ход на живота да свърши своята работа и Пенелопе да почине. Което, както Оливия искрено се надяваше, нямаше да е в близките години.

Съзнателно престана да мисли за Нанси, като се отдаде на по-приятни мисли. Например за умния млад фотограф Лайъл Медуин. Истинска находка. А също и изключително възприемчив.

„Ибиса“, беше казал и тя неволно бе повторила името. Той вероятно бе доловил въпросителна нотка в гласа или в изражението й, защото веднага бе направил друго предложение. Ибиса. Сега тя осъзна — докато стискаше гъбата, та топлата вода да потече по блажено голата й кожа, — че спомените са живи, макар и заровени дълбоко в подсъзнанието й, събудени от тази привидно нищо незначеща размяна на реплики.

Не беше се сещала за Ибиса от месеци. Но бе предложила „селски пейзаж“. „С кози, овце и калени селяни в полето.“ Представи си къщата, дълга и ниска, с под от червени плочки и с бугенвилии и виещи се лози по стените. Чу звънчетата на кравите и кукуригането на петлите. Долови отново мириса на борови дървета и хвойна, повяван откъм морето от топлия бриз. И почувства отново парализиращата горещина на Средиземно море.

[1] Вита Саквил-Уест, лейди Никълсън (1892–1962) — английска писателка и поетеса. Известна с бляскавия си светски живот, със здравия си брак, макар че и тя, и съпругът й Харолд Никълсън са били бисексуални, и със страстната си връзка с писателката Вирджиния Улф. — Б.пр. ↑

[2] Ноел Кауърд (1899–1973) — английски драматург, композитор, режисьор, актьор и певец, известен с остроумието си и с онова, което „Таймс“ нарича „усещане за собствен стил“. — Б.пр. ↑

Козмо

Оливия бе срещнала Козмо на парти на яхта по време на ваканцията си в началото на лятото на 1979-а. Ваканция, която прекарваше в компанията на приятели.

Тя не обичаше лодките, яхтите и въобще плавателните съдове. Мразеше тесните затворени пространства и клаустрофобията, причинена от прекалено много хора, струпани в прекалено малко пространство. Онази яхта бе дълга 9 метра и закотвена в пристанището. До нея се стигаше с лодка. Оливия отиде с голяма неохота на партито, и то само защото останалите отидоха. Бе толкова лошо, колкото се бе страхувала. Имаше прекалено много хора, нямаше къде да се седне, всички бяха ужасно весели, пиеха коктейли „Блъди Мери“ и обсъждаха с гръмогласен смях мигове от партито, на което всички, с изключение на Оливия и приятелите й, бяха присъствали предната вечер.

Стиснала здраво чашата си, тя стоеше заобиколена от още четиринайсет души в тясното пространство, предназначено за младшия състав. Чувстваше се като в препълнен асансьор. А другото, което я ужасяваше, бе, че не можеше да си тръгне. Не можеше просто да излезе през вратата, да вземе такси и да се прибере у дома. Когато е на яхта, човек е принуден да остане. Намираше се лице в лице с мъж, който сякаш нямаше брадичка и който непрекъснато разказваше колко очарователно е да служиш в гвардията и колко време е необходимо, за да стигнеш с бърз автомобил от Хемпшър до Уиндзор.

На лицето на Оливия бе изписана досада. Когато той се извърна за миг, за да напълнят отново чашата му, тя незабавно избяга. На пътя на бягството й бяха почти напълно голите момичета, които се печаха на слънце. Най-после успя да намери свободно местенце на предната палуба и остана, облегнала гръб на мачтата. Гласовете продължаваха да стигат до ушите й, но поне беше сама. Бе много горещо. Тя гледаше мрачно и отчаяно морето.

Върху краката й падна сянка. Вдигна поглед, уплашена, че е гвардеецът от Уиндзор, и видя, че е мъжът с брадата. Беше го забелязала веднага след като се качи на борда, но двамата не бяха разговаряли. Брадата му бе сива, но косата — гъста и бяла. Беше много висок, строен и мускулест, облечен в бяла риза и избелели дънки.

Той попита:

— Имате ли нужда от още едно питие?

— Не мисля.

— Искате ли да бъдете сама?

Гласът му бе очарователен. Тя не смяташе, че той изглежда като мъжа, когото описваме като „единствения“. Каза:

— Не е необходимо.

Той приклекна до нея. Очите им се оказаха на едно и също ниво и тя забеляза, че неговите са много светли — с цвета на избелелите му дънки. Лицето му бе прорязано от бръчки и силно загоряло. Приличаше на писател.

— В такъв случай може ли да остана с вас?

Тя се поколеба, после се усмихна:

— Защо не?

Казваше се Козмо Хамилтън. Живееше на острова от двайсет и пет години. Не, не беше писател. Беше започнал в бизнеса с отдаване на яхти под наем, а после бе работил като агент за лондонска фирма, осигуряваща ваканции с всичко, включено в цената. Сега не работеше.

Без да иска, Оливия се заинтересува.

— А не ви ли е скучно?

— Защо да ми е скучно?

— Нямате какво да правите.

— Има хиляди неща, които мога да правя.

— Назовете две.

В очите му проблеснаха весели пламъчета.

— Това е почти обидно.

И наистина, той изглеждаше в толкова добра форма и толкова жизнен, че вероятно се чувстваше така. Оливия се усмихна.

— Нямах предвид в буквалния смисъл.

Лицето му бе стоплено от усмивка, която предизвика леки бръчици в ъгълчетата на очите му. Оливия почувства как сърцето й прескочи един удар, завладяно от чара му.

— Имам яхта — каза той. — И къща, и градина. Рафтове с книги, две кози и три дузини декоративни кокошки. При последното преброяване. Декоративните кокошки са известни с продуктивността си.

— Вие ли се грижите за кокошките или съпругата ви?

— Съпругата ми живее в Уейбридж. Разведени сме.

— Значи сте сам.

— Не съвсем. Имам дъщеря. Живее с майка си, но през ваканциите идва при мен.

— На колко години е?

— На тринайсет. Казва се Антония.

— Сигурно много й харесва да прекарва ваканциите си тук.

— Да. Прекарваме наистина добре. А вие как се казвате?

— Оливия Кийлинг.

— Къде сте отседнали?

— В „Лос Пинос“.

— Сама ли сте?

— Не, с приятели. Затова и съм тук. Поканен бе един от нас, но дойдохме всички.

— Видях ви, като се качвахте на борда.

Тя каза:

— Мразя яхтите.

Той се засмя.

На следващата сутрин я потърси в хотела й. Завари я сама край басейна. Беше рано и приятелите й все още спяха. А Оливия вече бе плувала и бе поръчала закуска на терасата край басейна.

— Добро утро.

Тя вдигна поглед и го видя, очертан на фона на слънцето.

— Здравей.

Косата й бе мокра. И се бе загърнала в бял хавлиен халат.

— Може ли да седна при теб?

— Щом искаш — побутна с крак един стол към него. — Закусвал ли си?

— Да — той седна. — Преди два часа.

— Кафе?

— Не. Не искам дори кафе.

— Какво мога да направя за теб тогава?

— Дойдох да видя дали няма да поискаш да прекараш деня с мен.

— Поканата включва ли и приятелите ми?

— Не. Само теб.

Гледаше я право в очите, без да мига. Тя се чувстваше така, сякаш й бе отправено предизвикателство. И странно, това я смущаваше. А Оливия не бе изпитвала смущение от години. За да прикрие необичайната за нея нервност, а и за да има какво да прави, взе портокал от кошничката с плодове на масата и започна да го бели. Каза:

— А какво ще кажа на останалите?

— Просто, че ще прекараш деня с мен.

Кората на портокала бе дебела и палецът я заболя.

— Какво ще правим?

— Мислех да излезем с яхтата в морето… да си направим пикник… Дай — звучеше някак странно нетърпеливо. Наведе се напред и взе портокала от ръцете й. — Никога няма да го обелиш така — бръкна в задния си джоб, извади ножче и раздели портокала на четири части.

Като гледаше ръцете му, тя каза:

— Мразя яхтите.

— Знам. Каза ми го вчера — върна ножчето в джоба си, обели сръчно плода и го подаде на Оливия. — Какво ще кажеш? — попита, след като тя мълчаливо го пое. — Да или не?

Оливия се облегна назад и се усмихна. Раздели портокала на парченца и започна да ги слага в устата си едно по едно. Козмо я наблюдаваше мълчаливо. Утринната горещина ставаше все по-силна и с вкуса на плода в устата си тя се чувстваше доволна като котка, излегнала се на слънце. Изяде бавно портокала. Облиза пръстите си и погледна през масата мъжа, който чакаше. Каза:

— Да.

В този ден Оливия откри, че всъщност не мрази яхтите. Яхтата на Козмо не бе така голяма като онази, на която се провеждаше партито, но бе много по-хубава. И бе много по-приятно. Може би защото бяха само двамата, а яхтата не се поклащаше безцелно в пристанището. Те отплаваха, минаха покрай стената на пристанището и излязоха в открито море. Известно време плаваха покрай брега и стигнаха до синьо пусто заливче, така и останало неоткрито от туристите. Там хвърлиха котва и плуваха, гмуркаха се от палубата и се качваха отново на борда по въжената стълба.

Слънцето бе вече високо в небето и стана непоносимо горещо. Козмо издигна тента на предната палуба и си направиха пикник под сянката й. Хляб и домати, наденица, плодове и сирене. И вино, което бе сладко и студено, защото той бе завързал с въже бутилките и ги бе спуснал в морето.

Имаше достатъчно място и по-късно се излегнаха на палубата, където, обзети от блажено спокойствие, се пекоха на слънце. А още по-късно, когато вятърът утихна, слънцето се спусна ниско на хоризонта и отразената от водата светлина танцуваше по бялата боя на каютата, се любиха.

На следващия ден той се появи отново със своя очукан „Ситроен 2 CV“, който изглеждаше по-скоро като подвижно кошче за боклук, отколкото като автомобил. Заведе я навътре в острова, където бе къщата му. Другите от компанията вече започнаха да се сърдят на Оливия, и то не без основание. Изразиха раздразнението си пред мъжа, когото бяха поканили заради нея и който трябваше да я забавлява, размениха си недотам приятни думи и той изпадна в кисело мълчание. Което само улесни останалите да го изоставят.

Беше поредната красива сутрин. Пътят се виеше сред невисоките хълмове, минаваше през заспалите златисти селца, покрай малки бели църкви и ферми, където козите пасяха оскъдната трева в полето и търпеливи мулета обикаляха в кръг около забитите в земята колове.

Тук животът си течеше същият както векове наред, недокоснат от търговията и туризма. Настилката на пътя ставаше все по-лоша и ситроенът започна да се спуска по тясна и непавирана пътека, хладна и закътана под сянката на боровите чадъри, за да спре накрая под голямо маслиново дърво.

Козмо изгаси двигателя и слязоха. Оливия се зарадва на ласката на хладния бриз по лицето й и зърна морето в далечината. Пътеката надолу по хълма се виеше сред горичката от бадеми, зад която беше къщата му. Тя бе дълга и бяла, с червен покрив, с лилави бугенвилии по стените и не нарушаваше разкриващата се гледка към широката долина, която се спускаше до крайбрежието. В предната част имаше тераса, по която се катереха лози, а под терасата — неголяма градина и басейн, чиято тюркоазена вода блестеше на слънчевата светлина.

— Какво местенце! — Оливия не намери повече думи, с които да изрази възторга си.

— Да влезем, да те разведа.

Къщата бе строена сякаш без никакъв план. Имаше много стълби нагоре и надолу, разпръснати навсякъде, а две от стаите като че ли бяха на един и същ етаж. Някога е била фермерска къща и на горния етаж все още имаше дневна и кухня, а спалните бяха на приземния етаж, където някога са били хамбарът и конюшнята.

Вътре бе хладно, интериорът бе строг. Цялата къща бе варосана и обзаведена възможно най-семпло. Няколко разноцветни рогозки върху дървения под, мебели местно производство, тръстикови столове, излъскани до блясък дървени маси. Имаше завеси само в дневната, всички останали прозорци бяха с щори.

Имаше и мебели, които радваха окото. Дълбоки дивани и столове, отрупани с възглавнички, пъстроцветни памучни одеяла, ниски вази с цветя, грубо изплетени кошници до откритата камина, медни тенджери, окачени на една от гредите, а във въздуха — аромат на подправки и билки. И навсякъде се виждаха знаци за очевидно интелигентния и образован в областта на културата мъж, живеещ тук от двайсет и пет години. Стотици книги, заемащи не само рафтовете, но и разпилени по масите, столовете и дори по первазите на прозорците. И шахматната дъска до леглото. Имаше също картини и снимки, и прилежно подредени до грамофона грамофонни плочи.

След като й показа къщата, минаха под ниска врата, слязоха по поредното стълбище, прекосиха фоайето, чийто под бе от червени плочки, и излязоха на терасата. Тя каза:

— Не бих могла да си представя по-голямо съвършенство.

— Седни и се полюбувай на гледката, а аз ще ти донеса чаша вино.

На терасата имаше маса и няколко стола от тръстика, но Оливия не искаше да седне. Облегна се на варосаната стена, покрай която бяха наредени ниски пръстени саксии със здравец, а цяла армия мравки, заети със своите си работи, маршируваха нагоре-надолу по невидими пътечки. Тишината бе несравнима и неизмерима. Но като се ослуша внимателно, Оливия чу тихите звуци, които бяха част от тази тишина. Далечното звънче на крава. Тихото клокане на доволните кокошки, скрити някъде в градината. Шепотът на вятъра.

Един абсолютно нов свят. Бяха изминали само няколко километра, но се намираше сякаш на хиляди километри от хотела, приятелите си и коктейлите, многото хора около плувния басейн, оживените улици и магазини на града, от ярките светлини и оглушителната музика в дискотеките. А още по-надалеч бяха останали Лондон, „Венера“, апартаментът и работата й, смесваха се с нереалността като забравени мечти, които никога не са били и няма да бъдат част от реалния живот. Като плавателен съд, който е бил празен прекалено дълго време, тя се чувстваше изпълнена с покой. „Можеш да останеш тук“, чу да й нашепва тихо гласче. „Да, бих могла да остана на това място.“

Чу го да слиза по каменните стъпала зад нея, защото сандалите му шляпаха. Обърна се и го видя да минава през тъмния отвор на вратата (бе толкова висок, че инстинктивно се наведе). Носеше бутилка вино и две чаши, слънцето бе високо в небето, а хвърляната от него сянка — плътна и черна. Остави чашите и добре изстудената бутилка, по която се стичаха капчици вода, бръкна в джоба на дънките си и извади пура, която запали с кибритена клечка.

Докато го гледаше, тя каза:

— Не знаех, че пушиш.

— Само пури. От време на време. Някога пушех по петдесет на ден, но накрая се отказах от този лош навик. Днес обаче ми се струва, че имам приятен повод да се поглезя.

Вече бе извадил тапата на бутилката и сега напълни чашите. Взе едната и я подаде на Оливия. Беше леденостудена.

— За какво ще пием? — попита.

— За къщата ти, както и да се нарича.

— „Кен Делт“.

— За „Кен Делт“ тогава. И за собственика й.

Отпиха. Той каза:

— Наблюдавах те през прозореца на кухнята. Бе така неподвижна и спокойна. Чудех се за какво ли мислиш.

— За това, че… тук… реалността не съществува.

— А това добре ли е?

— Така мисля. Аз… — поколеба се, търсейки правилната дума, защото изведнъж бе станало изключително важно да намери подходящите думи. — Аз не съм човек на домашния уют. На трийсет и три съм и съм главен редактор на женското списание „Венера“. Отне ми много време, да стигна дотам. Работя за прехраната и независимостта си, откакто завърших Оксфорд, но не ти го казвам, за да ме съжаляваш. Никога не съм искала нещо друго. Никога не съм искала да се омъжа или да имам деца. Не и нещо толкова постоянно.

— И?

— Помислих си… че бих могла да остана на място като това. Тук не бих се чувствала като хваната в капан или пуснала корени. Не знам защо — усмихна му се. — Не знам защо.

— Тогава остани — каза той.

— За днес? За тази вечер?

— Не. Остани.

— Майка ми винаги ми е казвала да не приемам покани с отворен край. Тя все казваше, че трябва да има дата на пристигане и дата на заминаване.

— Била е права. Да кажем, че днес е денят ти на пристигане, а ти сама ще решиш кога да си заминеш.

Тя го гледаше втренчено, преценяваше мотивите му, намеците. Накрая каза:

— Каниш ме да се преместя при теб?

— Да.

— Ами работата ми? Тя е изключително добра, Козмо. Добре платена и отговорна. Отне ми цял живот, да се издигна до върха.

— В такъв случай е време да си дадеш почивка. Няма мъж или жена, които да могат да работят безкрайно.

Почивка. Година. Дванайсет месеца биха могли да се нарекат почивка. По-дълъг период би бил бягство.

— Аз също имам къща. И кола.

— Дай ги назаем на най-добрата си приятелка.

— А семейството ми?

— Можеш да ги поканиш тук, при теб.

Семейството й тук? Представи си Нанси да се пече край басейна, докато Джордж се крие вътре на сянка. Навън ще носи шапка, защото ще се страхува да не изгори. Представи си как Ноел се разхожда по плажа, търсейки жени, и се връща за вечеря с някое разглезено русокосо момиче, което говори непознат им език. Представи си майка си… Но това бе различно и въобще не беше смешно. Тук бе напълно подходящо за майка й. Тази очарователна къща с безкрайните лабиринти, тази избуяла градина. Бадемовата горичка, окъпаната в слънце тераса и дори декоративните кокошки — особено декоративните кокошки — щяха да я изпълнят с наслада и щастие. На Оливия й хрумна, че може би това е подсъзнателната причина да се влюби така в „Кен Делт“ и да се почувства у дома си:

— Не само аз имам семейство. Ти също имаш ангажименти, с които трябва да се съобразяваш.

— Само Антония.

— А това не е ли достатъчно? Не искаш да я тревожиш, нали?

Той се почеса по тила и за миг доби леко смутен вид.

— Може би сега не е подходящият момент да го спомена, но в живота ми е имало и други дами.

Оливия се засмя на смущението му.

— И Антония нямаше нищо против?

— Тя проявяваше разбиране. Философски настроена е. Сприятеляваше се с жените в живота ми. Антония е доста самостоятелна.

Мълчанието се настани между тях. Той като че ли очакваше отговора й. Оливия бе свела поглед към чашата си с вино.

— Решението не е така лесно, Козмо — каза най-после.

— Знам. Трябва да си помислиш. Какво ще кажеш да си приготвим нещо за хапване и да поговорим?

Така и направиха. Върнаха се в къщата и той каза, че ще приготви спагети и сос от гъби и шунка. И тъй като той очевидно бе по-добър готвач от нея, Оливия излезе отново в градината. Откри къде е засадил зеленчуците, и набра зелена салата и домати, а след това намери няколко тиквички, дълбоко скрити в сянката на листата. Върна се в кухнята и приготви салатата. Нахраниха се в кухнята, след това Козмо каза, че е време за следобедна почивка. Легнаха си заедно и бе дори по-хубаво от първия път.

В четири часа, когато горещината понамаля, поплуваха голи в басейна и се излегнаха на слънце, за да изсъхнат.

Повече говореше той. Каза, че е на петдесет и пет. Отишъл в армията веднага след училище и служил през по-голямата част от войната. Открил, че животът му харесва, и когато войната свършила, се записал като офицер в редовната армия, тъй като не могъл да измисли какво му се прави повече. Когато бил на трийсет, дядо му починал и му оставил малко пари. За първи път в живота си бил финансово независим. Подал оставка и тъй като нямал никакви други ангажименти, решил да види света. И така стигнал до Ибиса, където по онова време животът бил необикновено евтин, влюбил се в острова и решил да се установи тук. Престанал да пътешества по света.

— А съпругата ти? — попита Оливия.

— Какво за нея?

— Тя кога се появи?

— Почина баща ми и се прибрах за погребението. Останах малко, за да помогна на майка да подреди делата му. Тогава бях на четирийсет и една, не бях вече млад. Срещнах Джейн на парти в Лондон. Беше на твоята възраст. Имаше цветарски магазин. Чувствах се самотен — не знам защо. Може би имаше нещо общо със загубата на татко. Никога преди в живота си не се бях чувствал самотен, но тогава наистина се чувствах така. По някаква непонятна причина не исках да се върна тук сам. Тя беше много сладка и готова да се омъжи за мен. И мислеше, че Ибиса звучи адски романтично. Това бе най-голямата ми грешка. Трябваше първо да я доведа тук, което щеше да е нещо равносилно на това да запознаеш момичето си със семейството си. Но не го направих. Оженихме се в Лондон и тя видя това място за първи път като моя съпруга.

— Беше ли щастлива тук?

— За кратко. Но Лондон й липсваше. Липсваха й приятелите й, театърът и концертите в „Албърт Хол“, пазаруването, срещите с хора и излетите през уикендите. Отегчи се.

— А Антония?

— Антония се роди тук. Мислех, че майка й ще се успокои след раждането й, но то като че ли само влоши нещата. Затова решихме, без да се караме, да се разделим. Нито един от двама ни не прояви язвителност или лоши чувства и всъщност нямаше причина за такива неща. Антония остана при нея, докато не навърши осем години. Но когато тръгна на училище, започна да идва тук през ваканциите и за Великден. Прекарваше празниците с мен.

— Не чувстваше ли това като досадна отговорност, която те лишава от свободата ти?

— Не. Тя не ми създаваше никакви проблеми. Тук наблизо, в съседната ферма, живее много мила двойка — Томеу и Мария. Томеу ми помага в градината, а Мария идва да чисти къщата и наглежда дъщеря ми. Те са ми най-добрите приятели. И благодарение на това Антония говори свободно два езика.

Вече бе станало доста по-хладно. Оливия седна и протегна ръка към блузата си. Облече я и я закопча догоре. Козмо също се размърда и обяви, че е ожаднял заради всичкото това говорене и има нужда да пийне нещо. Оливия каза, че й се пие чаша хубав чай. Козмо отговори, че няма вид на любителка на чая, но прекоси градината и се скри в къщата, за да стопли вода в чайника. Оливия остана при басейна, наслаждавайки се на самотата си. Водата в басейна бе неподвижна. В далечния му край имаше статуя на момче, което свиреше на кавал, а образът му се отразяваше във водата като в огледало.

Над нея прелетя чайка. Тя наклони глава назад и проследи свободния й полет. Крилете на птицата бяха оцветени в розово от светлината на залязващото слънце и в този момент Оливия разбра, че ще остане с Козмо. Щеше да си подари една година — какъв по-прекрасен подарък?

Оливия откри, че да изгориш мостовете след себе си, е по-голяма травма, отколкото изглежда. Трябваше да се свършат доста неща. Първо се върнаха в хотел „Лос Пинос“, за да вземат нещата й, да платят сметката и да освободят стаята. Направиха всичко това възможно най-потайно и ужасени, че някой може да ги види. И вместо да потърси приятелите си и да им обясни ситуацията, Оливия постъпи малодушно и им остави писмо на рецепцията.

След това трябваше да изпратят телеграми и писма, да се обадят в Англия и да изтърпят лошите телефонни връзки. Мислеше, че ще се чувства въодушевена и свободна, когато свършат всичко, но вместо това откри, че трепери от паника и й е прилошало от умора. Искаше да запази състоянието си в тайна от Козмо, но когато по-късно вечерта той я завари да лежи на дивана и да плаче от изтощение, всичко стана ясно.

Козмо прояви необикновено разбиране. Сложи я да си легне в малката стая на Антония, където можеше да бъде сама в тишината. И я остави да спи три нощи и два дни. Тя се събуждаше за малко, изпиваше горещото мляко, което той й носеше, и изяждаше филийка с масло или някой плод.

На третата сутрин се събуди окончателно и разбра, че се е възстановила. Бе освежена и изпълнена с прекрасно чувство за блаженство и жизненост. Протегна се, стана от леглото и вдигна щорите, за да пусне в стаята ранната утрин, перлена и сладка. С нея нахлуха мирисът на влажна пръст и кукуригането на петлите. Облече халата си и се качи в кухнята. Сложи чайника на котлона и си приготви чай. С каната и с две чаши върху подноса прекоси кухнята, спусна се по другото стълбище и влезе в стаята на Козмо.

Там щорите бяха все още спуснати и беше тъмно, но той беше буден…

Още щом влезе, й каза:

— Е, здравей!

— Добро утро. Донесох ти сутрешния чай.

Тя остави подноса до него и отиде да вдигне щорите. Косите слънчеви лъчи на ранното утро изпълниха стаята със светлина. Козмо се протегна и взе часовника си.

— Седем и половина. Ранна птичка си.

— Дойдох да ти кажа, че съм по-добре — седна на ръба на леглото. — И още, че съжалявам за слабостта си. И да ти благодаря за разбирането и грижите.

— И как ще ми благодариш?

— Е, хрумна ми един начин, но може би още е прекалено рано.

Козмо се усмихна и се отдръпна встрани, за да й направи място.

— Никога не е прекалено рано — каза.

И после:

— Доста си опитна.

Тя лежеше доволна, отпуснала глава в извивката на ръката му.

— Също като теб, Козмо, и аз съм имала своите преживявания с мъже.

— Кажи ми, госпожице Кийлинг — каза той с тон, който бе лоша имитация на Ноел Кауърд, — кога изгуби девствеността си? Знам, че слушателите ни ще са очаровани да узнаят.

— През първата година в университета.

— И кой колеж си учила?

— Има ли отношение към темата?

— Може би.

— „Лейди Маргарет Хол“.

Той я целуна и каза:

— Обичам те — и вече не звучеше като Ноел Кауърд.

Дните се изнизваха — безоблачни, горещи, дълги и мързеливи, изпълнени само с безцелни занимания. Плуване, сън, разходки до градината, за да нахрани декоративните кокошки, да събере яйцата или да оплеви няколко бурена. Запозна се с Томеу и Мария, които не изглеждаха никак смутени от пристигането й и всяка сутрин я поздравяваха с широки усмивки и силни ръкостискания. Научи малко испански — колкото да се справя в кухнята — и гледаше как Мария приготвя паеля[1]. Дрехите вече нямаха никакво значение. Не се гримираше, разхождаше се наоколо по тениска, босонога, понякога в дънки, понякога по бикини. Понякога ходеха до селото с кошници в ръка, за да напазаруват, но по мълчаливо споразумение не се приближаваха нито до града, нито до крайбрежието.

Сега, когато имаше време да осмисли живота си, тя осъзна, че за първи път не работи и не се стреми да се издигне по стълбата на избраната професия. От най-ранна възраст амбицията й беше да бъде, най-просто казано, най-добрата. Да бъде първа в класа, първа на изпитите. Учеше за стипендия, за нива О, за нива А, а в малките часове на нощта преговаряше, за да постигне оценките, които щяха да й осигурят място в университета. А после Оксфорд и целият процес отначало — постепенно напредване до последния изпит. Завършила с отличие английски език и философия, тя можеше да си даде кратка почивка — нещо, което щеше да е разумно, но амбицията бе неразделна част от нея. Ужасяваше се, че може да изгуби устрема си, да пропусне възможности. Започна веднага работа. Това беше преди единайсет години и през цялото време и изобщо не намали темпото.

Но сега не съжаляваше. Изведнъж бе помъдряла и разбираше, че срещата й с Козмо и почивката бяха дошли точно навреме. Подобно на човек с психосоматично заболяване бе открила лекарството, преди да й поставят диагнозата. И беше дълбоко признателна. Косата й блестеше, тъмните й очи с гъстите мигли светеха от задоволство и дори костите на лицето й сякаш бяха изгубили твърдите си очертания и се бяха закръглили и омекнали. Висока, много слаба, силно загоряла — кожата й бе добила цвета на кестен, — тя се оглеждаше в огледалото и за първи път в живота си виждаше в себе си красива жена.

Един ден остана сама. Козмо бе отишъл до града да вземе пощата и да провери в какво състояние е яхтата му. Оливия лежеше на терасата и наблюдаваше две малки, неизвестни й птички, които флиртуваха в клоните на маслиновото дърво.

Докато ги гледаше, изведнъж усети в себе си празнина. Вакуум. Започна да го анализира и откри, че се отегчава. Не беше отегчена от „Кен Делт“, нито от Козмо, а от себе си и от празния си ум, който бе гол и безрадостен като празна стая. Обмисли повече или по-малко нашироко тези нови обстоятелства, стана от стола и влезе в къщата, за да намери нещо за четене.

Когато Козмо се върна, бе така дълбоко погълната от книгата, че дори не го чу, и силно се изненада, когато той застана до нея.

— Горещо ми е и съм жаден — каза той, но после рязко млъкна и втренчи поглед в нея. — Оливия, не знаех, че носиш очила.

Тя остави книгата.

— Само за четене и работа са. Слагам ги още, когато съм на делови обяд с някой твърдоглав мъж, когото се опитвам да впечатля.

— Никога не бих предположил.

— Имаш ли нещо против тях? Ще променят ли връзката ни?

— Не. Ни най-малко. Изглеждаш необикновено интелигентна с тях.

— Аз съм необикновено интелигентна.

— Какво четеш?

— Джордж Елиът.[2] „Воденицата на река Флос“.

— Не започвай да се идентифицираш с бедната Маги Тъливър.

— Никога не се идентифицирам с когото и да било. Имаш прекрасна библиотека. Всичко, което някога съм искала да прочета или да препрочета или пък никога не съм имала време да прочета. Вероятно мога да прекарам цяла година, без да вдигна очи от книгите.

— Нямам нищо против, ако понякога ги зарязваш, за да задоволиш плътските ми нужди.

— Ще го правя — той се наведе и я целуна, въпреки очилата, и влезе вътре за кутийка бира.

Като приключи с „Воденицата на река Флос“, тя се зачете в „Брулени хълмове“[3], а после се захвана с романите на Джейн Остин[4]. Прочете някои от произведенията на Сартър[5], „По следите на изгубеното време“ на Марсел Пруст[6] и за първи път в живота си „Война и мир“. Четеше класика, биографии, романи от автори, за които никога не бе чувала. Чете Джон Чийвър[7] и Джоузеф Конрад[8]. Прочете и доста оръфаното копие на „Островът на съкровищата“[9], което я върна в годините на детството й на „Оукли стрийт“.

И тъй като всички тези книги бяха все познати стари приятели за Козмо, двамата прекарваха вечерите си в задълбочени и дълги литературни обсъждания, обикновено на фона на музика — „Новият свят“[10] и „Енигма вариации“[11] от Елгар, симфонии или опери.

За да е в крак с новините, всяка седмица той получаваше „Таймс“ от Лондон. Една вечер, след като прочете статия за съкровищата в галерия „Тейт“, тя му разказа за Лорънс Стърн.

— Той ми е дядо, баща на майка ми.

Козмо бе силно впечатлен.

— Колко вълнуващо! Защо не си ми казала досега?

— Не знам. Обикновено не говоря за него. А и в днешно време повечето хора не са чували за него. Вече не е модерен и е забравен.

— Какъв художник беше! — смръщи вежди, дълбоко замислен. — Роден е… Кога е роден? През 70-те години на XIX век. Сигурно е бил много стар, когато си се родила.

— Даже повече. Вече бе починал. Умрял е през 1946-а в леглото си в дома си в Порткерис.

— Ти ходеше ли в Корнуол през ваканциите?

— Не. Къщата се даваше под наем, а накрая мама я продаде. Трябваше да я продаде, защото вечно не стигаха парите. Затова през ваканциите не пътувахме никъде.

— Ти страдаше ли?

— Нанси страдаше най-много от всички. Ноел вероятно също щеше да страда, ако не умееше така добре да се грижи за себе си. Той винаги се сприятеляваше с подходящите момчета и непрекъснато получаваше покани за яхти и ски. И ходеше на партита дори във вили в Южна Франция.

— А ти? — в гласа на Козмо се долавяше любов.

— Не страдах. Не исках никъде да ходя. Живеехме в огромна къща на „Оукли стрийт“ със също толкова огромна градина. Всичките онези музеи, библиотеки и художествени галерии просто чакаха да ги посетя — усмихна се, спомняйки си онези пълни и задоволителни дни. — Къщата на „Оукли стрийт“ беше на мама. Лорънс Стърн бе прехвърлил на нея собствеността върху имота в края на войната. Баща ни беше… — затърси подходяща дума — лековерен и безгрижен човек. Лишен от амбиции. Предполагам, че това е било известно на дядо, и той е пожелал мама да бъде независима и да има поне дом, в който да отгледа децата си. Освен това по онова време е бил на осемдесет и почти напълно осакатен от артрита. Знаеше, че никога вече няма да живее там.

— Майка ти още ли живее там?

— Не. Поддръжката на къщата беше трудна и скъпа, затова накрая тази година реши да я продаде и да не живее повече в Лондон. Мечтаеше да се върне в Порткерис, но сестра ми Нанси я разубеди и й намери къща в село Темпъл Падли в Глостършър. Да отдадем дължимото на Нанси — къщичката е очарователна и мами е много щастлива там. Единственото грозно нещо в нея е името й. „Подмоурс Теч“ — Оливия сбърчи отвратена нос и Козмо се засмя. — Признай, Козмо, че е малко странно.

— Винаги може да й измислите ново име. „Mon Repos“[12]. Пълна ли е с красивите картини на Лорънс Стърн?

— Не. За нещастие. Има само три. Иска ми се да бяха повече. Мисля, че така, както се развива пазарът, след година-две стойността им ще се качи доста.

Заговориха и за други художници от викторианската епоха и накрая за Огъстъс Джон[13]. Козмо отиде да намери двутомната му биография, която Оливия бе чела, но сега искаше отново да прочете. Обсъдиха го надълго и нашироко и постигнаха съгласие, че въпреки пороците му се възхищават на похотливия стар лъв. Но и двамата смятаха сестра му Гуен за по-добрия художник.

След това взеха душ, облякоха що-годе прилични дрехи и отидоха в селото, в бара на Педро, където човек можеше да седне под звездите и да изпие едно питие. Отнякъде се появи млад мъж с китара, седна на един от дървените столове и простичко, без никакви превземки засвири втора част на „Концерт за китара“ от Родриго[14]. Мракът се изпълни с жалостивата и едновременно с това величествена музика, в самата духовна същност на Испания.

Антония трябваше да пристигне след седмица. Мария започна да чисти стаята й, като изнесе всички мебели на терасата, вароса стените, изпра одеялата, завивките и килимите, като ги налагаше с бухалката с истинско ожесточение.

Тази трескава активност напомняше на Оливия, че очакват Антония, и това я изпълваше със страх. Чувствата й не бяха напълно и само егоистични, макар че перспективата да дели Козмо с друга жена, пък била тя на тринайсет и негова дъщеря, будеше, най-слабо казано, тревога. Истински я измъчваше страхът да не изложи Козмо, да не каже нещо погрешно или да постъпи нетактично. Според Козмо Антония беше чаровна и общителна, но това не й вдъхваше кой знае каква увереност, защото никога не бе общувала с деца. Ноел се бе родил, когато тя бе почти на десет, и докато той порасне, вече бе напуснала дома си и бе влязла в един съвсем друг свят. Съществуваха и децата на Нанси, разбира се, но те бяха така непривлекателни и с непоносимо лоши маниери, че Оливия се стараеше да ги вижда възможно най-рядко. Какво казва човек на едно дете? За какво разговаря с него? Господи, нямаше никаква представа.

Един късен следобед, когато след плуването се излегнаха на шезлонгите до басейна, тя сподели страховете си с Козмо.

— Не искам да разваля нещата и за двама ви. Очевидно двамата сте много близки и не мога да повярвам, че тя ще се съгласи и аз да получавам дял от твоята привързаност. Все пак е само на тринайсет. Трудна възраст и малко ревност ще бъде разбираема и съвсем естествена реакция.

Той въздъхна:

— Как мога да те убедя, че няма да има нищо такова?

— Три е лошо число. Понякога тя ще те иска изцяло за себе си, а аз може да не се окажа достатъчно чувствителна, за да се оттегля. Признай, Козмо, че има смисъл в думите ми.

Той се замисли и не отговори веднага. Накрая въздъхна:

— Очевидно не е възможно да те убедя, че няма да се случи подобно нещо. Но какво ще кажеш, ако поканим и друг човек да ни гостува, докато Антония бъде тук? Да спретнем нещо като домашно парти. Ще се успокоиш ли тогава?

Предложението му внесе различен аспект в ситуацията.

— Да. Да, ще бъда по-спокойна. Кого ще поканим?

— Когото пожелаеш, само да не е млад, красив и сексуално активен мъж.

— Какво ще кажеш за майка ми?

— А тя ще дойде ли?

— Буквално ще се изстреля.

— Няма да очаква от нас да спим в отделни спални, нали? Прекалено съм стар, за да се промъквам по коридора. Има вероятност да падна по стълбите.

— Майка ми не храни илюзии по отношение на никого и най-малко за мен — седна, неочаквано и силно развълнувана. — О, Козмо, ти ще я обикнеш. Нямам търпение да се запознаеш с нея.

— В такъв случай нямаме време за губене — той стана от стола и протегна ръка към дънките си. — Хайде, момиче, размърдай си ду пето. Ако успеем да ги организираме, двете с Антония могат да се срещнат на „Хийтроу“ и да дойдат с един и същ полет. Антония не обича да пътува сама, а и майка ти вероятно ще се радва на компания.

— Но къде отиваме? — попита Оливия, докато закопчаваше блузата си.

— Ще отидем до селото и ще звъннем от телефона на Педро. Имаш ли номера на майка си в „Подмоурс Теч“?

Произнесе името така, че то прозвуча по-смущаващо от всякога, и погледна часовника си.

— В Англия е около шест и половина часа. Дали ще си бъде вкъщи? Какво прави по това време вечер?

— Работи в градината. Или приготвя вечеря за десетина души. Или налива питие на някого.

— Нямам търпение да дойде тук.

Полетът от Лондон през Валенсия трябваше да пристигне в девет и петнайсет часа. Мария, която нямаше търпение да види Антония, предложи да дойде и да сготви вечерята. Оставиха я да приготви угощението и потеглиха към летището. И двамата бяха, макар че нито един нямаше да си го признае, в състояние на нервна възбуда и пристигнаха доста по-рано. И трябваше да се разхождат безцелно из пустата зала за пристигащи пътници, докато не съобщиха, че самолетът е кацнал. После трябваше да изчакат пътниците да слязат, да минат през имиграционните служби и да проверят багажа им. Но накрая вратите се отвориха и човешкият поток се отприщи. Туристи с бледи и уморени лица, местни семейства с цели орляци деца, страшни на вид делови мъже с очила и в строги костюми, свещеник, придружен от две монахини… и най-после — точно когато Оливия започваше да се страхува, че са изпуснали самолета Пенелопе Кийлинг и Антония Хамилтън.

Бяха намерили количка за багажа си, но тя беше с огромни колела, които непрекъснато се въртяха в грешната посока, и по някаква странна причина караше и двете да се кикотят. Двете бяха така заети да разговарят, да се смеят и да се опитват да вкарат количката в правия път, че не забелязаха веднага Козмо и Оливия.

Част от нервността на Оливия се дължеше на вечния й страх, че след период на раздяла с Пенелопе ще открие, че майка й се е променила. Не точно, че е остаряла, но може би, че ще изглежда уморена или пък смалена. Но в мига, в който я видя, тревогата й изчезна. Всичко беше наред. Пенелопе изглеждаше жизнена и правеше впечатление, както винаги. Висока и с изправен гръб, с прибрана ниско на тила посивяваща вече гъста коса, с блеснали от вълнение черни очи, тя изглеждаше изпълнена с достойнство — впечатление, което дори непослушната количка не можеше да развали. Беше натоварена с чанти и кошници и облечена в старата си синя пелерина, която бе купила от магазин втора употреба от обедняла моряшка вдовица в края на войната и която носеше оттогава винаги, с изключение на случаите на сватба или погребение.

А Антония… Оливия видя високо и стройно дете, което изглеждаше по-голямо за своите тринайсет години. Имаше дълга и права ягодоворуса коса, беше облечена в дънки, тениска и червено памучно сако.

Нямаше време за нищо повече. Козмо вдигна ръце и извика дъщеря си по име и ги видяха. Антония заряза Пенелопе и количката и затича към тях с развяваща се коса, с джапанки в едната ръка и с платнена чанта в другата, като избягваше ловко другите пътници, за да се хвърли в прегръдките на Козмо. Той я вдигна и я завъртя, дългите й стройни крака сякаш полетяха, после я целуна звучно и я пусна отново на земята.

— Пораснала си — каза, сякаш я обвиняваше.

— Знам. С цели три сантиметра.

После се обърна към Оливия. Имаше лунички по носа и пълни, чувствени устни, прекалено големи за сърцевидното й лице. Очите й бяха сиво-зелени, обрамчени от дълги, гъсти и много светли мигли. Бяха открити и се усмихваха. И показваха интерес.

— Здравей. Аз съм Оливия.

Антония се отскубна от прегръдката на баща си, пъхна джапанките под мишница и й подаде ръка.

— Приятно ми е.

А Оливия, като погледна младото блеснало лице, разбра, че Козмо е бил прав и страховете й са били неоснователни. Очарована и обезоръжена от грацията и добрите маниери на Антония, тя пое протегнатата й ръка.

— Радвам се, че си тук — каза, а после, когато срещата й с дъщерята протече успешно, се отдели от тях и отиде да поздрави майка си, която търпеливо пазеше багажа.

Пенелопе, мълчалива, но радостна, разпери широко ръце в своя типичен обичлив жест и Оливия се хвърли щастлива, за да я прегърне здраво, да допре чело до хладната твърда буза на майка си и да вдъхне добре познатия аромат на парфюма й.

— О, мила моя — каза Пенелопе, — не мога да повярвам, че съм тук.

Козмо и Антония дойдоха при тях и всички заговориха едновременно.

— Козмо, това е майка ми, Пенелопе Кийлинг…

— Добре ли премина срещата ви на „Хийтроу“?

— Нямахме абсолютно никакви проблеми, носех вестник и бях захапала роза…

— Пътуването беше страхотно, татко. На един от пътниците му прилоша…

— Това ли е всичкият ви багаж?

— Колко се наложи да чакате във Валенсия?

— … а стюардесата разля цяла чаша портокалов сок върху едната монахиня.

Накрая Козмо овладя нещата, пое количката и ги изведе от терминала в топлия, син и осветен от звездите мрак, изпълнен с мириса на бензин и песента на цикадите. Успяха да влязат всичките в ситроена — Пенелопе седна отпред, а Антония и Оливия се сместиха на задната седалка. Чантите с багажа взеха в скута си и накрая потеглиха.

— Как са Мария и Томеу? — попита Антония. — А декоративните кокошки? И, татко, знаеш ли какво, имам най-високите оценки по френски. О, погледни, нова дискотека. И пътечка за ролкови кънки. О, трябва да дойда тук да карам кънки! Може ли, татко? Искам още тази ваканция да се науча да карам сърф… Дали уроците няма да са ужасно скъпи?

Вече познатият й път се издигаше нагоре, отдалечаваше се от града и навлизаше в провинцията, където хълмовете бяха осеяни с ферми, а въздухът ухаеше на борова гора. Когато завиха по пътя, който щеше да ги отведе до „Кен Делт“, Оливия видя, че Мария е запалила всички лампи и къщата блести като коледна елха през клоните на бадемовите дървета. Колата спря пред къщата и Мария и Томеу ги посрещнаха; Мария — едра и загоряла от слънцето в черната си рокля и с кухненска престилка, а Томеу — обръснат за случая и с чиста риза.

— Hola, señor! (Здравейте господине!) — извика Томеу, но Мария мислеше единствено за любимото си дете.

— Антония.

— О, Мария! — Антония скочи от колата и затича по пътеката към прегръдките на Мария.

— Antonia. Mi niña. Favorita. Cómo esta usted? (Момичето ми. Любимката ми. Как си?)

Бяха си у дома.

Спалнята на Пенелопе някога е била конюшня за магарето, но сега бе уютна стая, от която се излизаше направо на терасата. Беше много малка и едва имаше място за леглото, шкафа и двете лавици, които играеха ролята на гардероб. Но Мария я бе почистила така безмилостно, както и стаята на Антония, че тя блестеше чиста и бяла и ухаеше на сапун и на току-що изгладени памучни чаршафи, а Оливия бе напълнила ниска синьо-бяла ваза с жълти рози и я бе оставила заедно с няколко грижливо подбрани книги върху дървеното нощно шкафче. Две стъпала водеха към втора врата, тя я отвори и обясни на майка си как да стигне до единствената баня.

— Налягането на водата невинаги е еднакво, зависи от състоянието на кладенеца, така че, ако не потече от първия път, трябва да продължиш да опитваш.

— Мисля, че всичко е просто прекрасно. Какво очарователно място — майка й съблече пелерината, окачи я на гвоздея зад вратата и се обърна, за да огледа леглото и да отвори куфара си. — Козмо ми се струва много мил човек. А ти изглеждаш прекрасно. Никога не съм те виждала такава.

Оливия седна и загледа как майка й разопакова багажа си.

— А ти си истински ангел, след като дойде с такова кратко предизвестие. Реших, че ще ми е по-лесно да понеса присъствието на Антония, ако и ти си тук. Не че тази е единствената причина да те поканя. Искам да ти покажа това място още откакто го видях.

— Знаеш, че обичам непредвиденото. Обадих се на Нанси, за да й кажа, че ще ти гостувам, и тя полудя от завист. Ядоса се малко, защото не е поканена, но аз не показах с нищо, че съм го забелязала. А що се отнася до Антония, тя е очарователно дете. Не е никак срамежлива, смее се и бъбри непрекъснато. Иска ми се децата на Нанси да имаха наполовина толкова добри маниери. Само Господ знае какъв грях съм извършила, за да имам такива внуци…

— А Ноел? Виждала ли си Ноел напоследък?

— Не, не съм го виждала от месеци. Звъннах му онзи ден, за да се уверя, че е жив. Жив беше.

— Какво прави?

— Ами намерил си е нов апартамент, съвсем близо до „Кингс Роуд“. Не се осмелих да питам колко ще му струва, това си е негов проблем. Мисли да напусне света на издателския бизнес и да влезе в рекламата. Твърди, че има добри връзки. И тъкмо се канеше да ходи някъде за уикенда. Обичайното.

— А ти? Как са нещата при теб? И „Подмоурс Теч“?

— Милата къщичка — каза Пенелопе с любов. — Оранжерията най-после е завършена и нямам думи да ти опиша колко е красива. Засадих бял жасмин и лози и купих плетен стол.

— Да, време беше да подновиш градинските мебели.

— Магнолията цъфна за първи път. Подрязах глицинията. Семейство Аткинсън дойдоха за уикенда. Беше толкова топло, че се хранихме в градината. Питаха за теб и ти изпращат целувки — усмихна се и изражението й стана майчинско. Цялата излъчваше доволство и любов. — Когато се прибера у дома, ще мога да им кажа, че никога не съм те виждала в такова цветущо състояние. Цъфтиш. Красива си.

— Беше ли бомба за теб новината, че ще остана при Козмо и ще захвърля кариерата си? И че, общо взето, се държах като лунатичка?

— Може би. Но защо не пък? Работила си упорито през целия си живот. Понякога, като те виждах толкова уморена и напрегната, се тревожех за здравето ти.

— Никога не си ми го казвала.

— Оливия, твоят живот и какво правиш с него, не е моя работа. Което не означава, че не се тревожа за теб.

— Е, права си. Бях болна. След като взех решение — срязах връзките и изгорих мостовете — се разпаднах на парчета. Спах цели три дни. Козмо бе истински ангел. После се почувствах по-добре. Не осъзнавах колко съм уморена. Мисля, че ако не бях постъпила така, можеше да се озова в някоя лудница с диагноза нервна криза.

— Дори не прави подобни предположения.

Докато разговаряха, Пенелопе сновеше напред-назад, подреждаше дрехите си в шкафа и закачваше на гвоздеите старите познати рокли, които бе взела със себе си. Типично за Пенелопе, в гардероба й нямаше нищо ново или модерно, купено специално за ваканцията, но Оливия знаеше, че майка й щеше да носи с достойнство тези вечни одежди и пак щеше да се отличава от останалите.

Но каква изненада! Имаше и нещо ново. От дъното на куфара се показа смарагдовозелена коприна, която, след като майка й я разгъна, се оказа бродиран със златни конци кафтан, така богат на цветове и чувствен, че бе като излязъл от приказка от „Хиляда и една нощ“.

Оливия бе силно впечатлена.

— Откъде взе това божествено нещо?

— Не е ли прекрасен? Мисля, че е от Мароко. Купих го от Роуз Пилкингтън. Майка й го донесла от екскурзията си до Маракеш и тя го открила на дъното на куфара.

— Ще приличаш на императрица в него.

— О, но това не е всичко — кафтанът също бе окачен на гвоздей, в компанията на избелелите памучни рокли, а Пенелопе протегна ръка към огромната си кожена чанта и започна да рови из нея. — Нали ти писах, че милата стара леля Етел почина? Е, оставила ми е завещание. То пристигна преди два дни — точно навреме, за да го взема тук.

— Леля Етел ти е оставила нещо? Не знаех, че въобще има какво да остави.

— Аз също. Но е типично за нея — да ни изненада всички накрая.

И, наистина, леля Етел винаги ги изненадваше.

Ти бе единствената и много по-млада от него сестра на Лорънс Стърн. И края на Първата световна война бе решила, че на възраст трийсет и три години и след като цветът на мъжкото съсловие е избит по френските военни полета, не й остава нищо друго, освен да приеме неизбежния живот на стара мома. Това не я натъжи и тя се наслаждаваше на самотния си живот не по-малко от всички други хора. Живееше в малка къща в Пътни — дълго преди районът да стане модерен — и за да свързва двата края, приемаше наематели (семейството й никога не бе сигурно дали някой от тях не е неин любовник) и даваше уроци по пиано. Това не бе особено вълнуващ живот, но леля Етел го превръщаше във вълнуващ, като изживяваше всеки ден така, сякаш бе последният й. Когато бяха деца, Оливия, Нанси и Ноел винаги очакваха с нетърпение гостуванията на леля Етел не защото им носеше подаръци, а защото бе забавна и въобще не приличаше на другите възрастни. А да гостуват в нейната къща, бе най-голямото удоволствие за тях просто защото там човек никога не можеше да бъде сигурен какво ще последва. Веднъж, тъкмо когато се бяха настанили да пият чай с кейк, който тя специално бе изпекла и който бе леко наклонен на една страна, се бе срутил таванът на спалнята. Друг път бяха запалили огън в единия край на малката й градина, когато оградата се подпали, и извикаха пожарната, която дойде със звън на камбанки. Тя ги учеше да танцуват кан-кан и да пеят вулгарни песни от мюзикхолове, които изобилстваха от двусмислици и караха Оливия да се тресе от смях, докато Нанси винаги свиваше превзето устни и се преструваше, че не разбира.

Леля Етел приличаше на малко насекомо — стъпалата й бяха с чешки размери, косата й бе боядисана в яркочервено, а в ръката си винаги държеше цигара. Но въпреки разпуснатия външен вид и разгулния си живот (или може би точно заради тях) имаше цял легион приятели и едва ли съществуваше град в страната, в който леля Етел да нямаше стар скъп приятел от училище или бивш любовник. Голяма част от времето си прекарваше в гостуване на споменатите приятели, които непрекъснато я канеха, за да ги разсмива, но между тези забежки в провинциална Англия тя се връщаше в Лондон заради художествените изложби и концертите, без които не можеше да диша, заради многословните си писма, които пишеше, и заради настоящия си наемател, учениците си по пиано и телефона си. Звънеше непрекъснато на брокера си, който вероятно беше изключително търпелив човек, и ако незначителните й акции се покачваха дори с една единица, тя си позволяваше да изпие два розови джина вместо един при залез-слънце. Наричаше джина своята „малка розова глезотия“.

Когато прехвърли 70-те и ритъмът и разноските на лондонския живот бяха непосилни дори за нея, леля Етел се премести в Бат, за да бъде близо до най-скъпите си приятели — Мили и Боби Родуей. Но тогава Боби Родуей почина, а Мили го последва скоро след това и леля Етел остана сама. Справяше се известно време, жизнена и весела както винаги, но възрастта постепенно я побеждаваше и така един ден се спъна в бутилката с мляко и счупи тазобедрената си кост на прага на дома си. След това започна да губи сили и накрая стана толкова крехка и неспособна да се справя с живота, че я настаниха в старчески дом. Пенелопе я посещаваше редовно. Шофираше със старото волво първо от Лондон до Бат, а по-късно — от Глостършър до Бат, за да посети загърнатата в шал, забравяща и трепереща своя леля. Веднъж-дваж Оливия придружи майка си, но визитите в старческия дом така я натъжиха, че по-късно все си намираше извинение, за да не отиде.

— Бедната старица — каза сега Пенелопе с любов. — Знаеш ли, беше почти на деветдесет и пет? Много стара… А, ето го.

Най-после намери онова, което търсеше, и извади от чантата овехтяла кожена кутийка за бижута. Отвори я, а там, сгушени в избелялото кадифе, лежаха чифт обеци.

— О!

Това възклицание на изумление бе неволно, но при вида им Оливия бе очарована. Бяха красиви. Бяха във формата на кръст от рубини, перли и злато, а кръг от по-малки перли съединяваше хоризонталните „летвички“ на кръста с вертикалната основа. Бяха дрънкулки от друг век, излъчваха величието и очарованието на Ренесанса.

— И са били на леля Етел! — бе всичко, което й дойде на ум.

— Удивителни са, нали?

— Но къде ги е намерила милата старица?

— Нямам представа. Били са в сейф в банката през последните 50 години.

— Приличат на антики.

— Не. Мисля, че са от викторианската епоха. Но вероятно са италиански.

— Дали не са били на майка й?

— Възможно е. Може да ги е спечелила на карти. Или пък й ги е дал някой богат любовник, който я е обожавал. Човек може да предположи всичко, когато става въпрос за леля Етел.

— Провери ли каква е оценката им?

— Нямах време. Красиви са, но не мисля, че струват много. Но са подходящото бижу за кафтана ми. Не мислиш ли, че дрехата и обиците много си подхождат. Сякаш са изработени по поръчка.

— Да — Оливия върна кутийката на майка си. — Но, моля те, провери колко струват, и ги застраховай, когато се върнеш у дома.

— Добре. Ще проверя. Много съм глупава, когато става въпрос за такива неща — и пусна кутийката обратно в чантата си.

След като разопакова багажа си, Пенелопе затвори празния куфар, пъхна го под леглото и се обърна към огледалото на стената. Извади фуркетите от черупка на костенурка и косата й се спусна върху гърба, прорязана от сиви жилки, но гъста и силна, както винаги. Тя я преметна през едното си рамо и взе четката за коса. Оливия гледаше този стар ритуал със задоволство — повдигането на ръцете, дългите и силни движения.

— А ти, мила моя? Как виждаш бъдещето си?

— Ще остана тук една година. Ще си почина.

— А шефът ти знае ли, че се каниш да се върнеш на работа след година?

— Не.

— Ще се върнеш ли във „Венера“?

— Може би. А може и да продължа напред.

Пенелопе остави четката, хвана косата си, усука я и я забоде отново на тила си.

— Сега остава да се измия и съм готова за всичко.

— Внимавай да не се препънеш по стъпалата.

Майка й тръгна към банята, а Оливия остана да я чака, седнала на леглото. Бе изпълнена с благодарност заради спокойствието и практичността, с които майка й приемаше ситуацията. Помисли си какво ли щеше да е, ако майка й проявяваше любопитство и си представяше нещата съвсем романтично, опитвайки се да свърже Оливия с Козмо и виждайки дъщеря си пред олтара, облечена в била рокля с такава кройка, че да прави впечатление откъм гърба. Само като си представи всичко това, се засмя на глас, но същевременно и потрепери.

Когато Пенелопе се върна, тя се изправи.

— Какво ще кажеш да хапнем нещо?

— Да, гладна съм — погледна часовника си. — Мили боже, почти единайсет и половина е!

— Единайсет и половина не е нищо. Сега си в Испания. Хайде, да отидем да видим какво ни е забъркала Мария.

Излязоха на терасата. Мракът бе гъст и топъл като синьо кадифе. Оливия поведе майка си по каменните стъпала към кухнята, където завариха Козмо, Антония, Мария и Томеу около масата със запалените свещи да си подават бутилката вино и да говорят едновременно и бързо на испански.

— Тя е прекрасна — каза Козмо.

Бяха отново сами и това бе като завръщане у дома. Бяха се любили и сега лежаха в мрака. Оливия се бе сгушила в него. Разговаряха тихо, за да не събудят останалите.

— Мами? Знаех, че ще я харесаш.

— Сега виждам от кого си наследила външния си вид.

— Тя е хиляди пъти по-красива от мен.

— Трябва да я покажем на света. Никой няма да ми прости, ако я оставя да се върне в Англия, без да я видят.

— Какво означава това?

— Ще дадем парти. При първа възможност.

Парти. Тази идея бе съвсем нова за Оливия. От онова първо парти на яхтата, на което се бяха срещнали, двамата прекарваха цялото си време сами, не разговаряха с никого, освен с Мария и Томеу и с малкото посетители, все местни мъже, в бара на Педро.

Тя каза:

— Но кого ще поканим?

Той по-скоро усети, отколкото видя, усмивката й. Прегърна я.

— Изненада, изненада, мила моя, имам приятели из целия остров. Все пак живея тук вече цели двайсет и пет години. Да не би да мислеше, че съм отхвърлен от обществото?

— Никога не съм се замисляла — каза тя и беше искрена. — До този момент не съм искала друга компания, освен твоята.

— И аз искам единствено теб. Освен това реших, че искаш да си починеш от хората. Страхувах се за теб, когато няколко дни прекара в сън. И реших, че ще е по-добре да имаш абсолютно спокойствие поне за известно време.

— Да — не знаеше за това, беше приела усамотението им за даденост. Сега се чудеше защо не се бе замислила за този период на самоналожена изолация. — И за това не бях помислила.

— Имаш време да помислиш и сега. Как ти харесва идеята за парти?

Откри, че много й харесва.

— Страшно.

— Неофициално облекло или ще се стараем да изглеждаме страхотно?

— О, страхотно. Майка ми си е донесла дрехи за парти.

По време на закуската на другия ден той направи списък на гостите, подпомаган и едновременно с това спъван от дъщеря си.

— О, татко, трябва да поканиш мадам Санже.

— Не може, тя почина.

— Е, тогава Антоан. Той със сигурност може да дойде.

— Мислех, че не харесваш тази похотлива стара коза.

— Не го харесвам много, но бих искала да го видя. И момчетата Хардбек, те са страхотни. Може да ме научат да карам сърф и тогава няма да се налага да плащаме за уроци.

Списъкът най-после бе завършен и Козмо тръгна за бара на Педро, за да прекара цялата сутрин в телефонни разговори. На гостите, с които не можаха да се свържат по телефона, бяха изпратени писмени покани. Достави ги Томеу със ситроена на Козмо, представлявайки известна опасност за себе си и за тези, които можеше да срещне по пътя. Отговорите започнаха да пристигат и крайният брой на гостите бе закръглен на седемдесет. Оливия беше впечатлена, а Козмо прояви скромност. Каза й, че никога не изтъква качествата или заслугите си.

Извикаха електротехник, за да инсталира цветни лампи около басейна. Томеу измете, изчисти и нареди масите, столовете и възглавничките. На Антония повериха лъскането на чашите, измиването на рядко използвания порцелан и намирането на някои позабравени покривки и салфетки. Оливия и Козмо със списък, дълъг колкото ръката й, направиха уморително пътуване до града и се върнаха натоварени с продукти, зехтин, печени бадеми, торбички лед, портокали, лимони и щайги вино. А Пенелопе и Мария през цялото време работиха в кухнята, където в пълно съгласие, макар да не можеха да разменят и дума, свариха шунка, опекоха птиците, приготвиха паели, разбиваха яйца, бъркаха сосове, месиха хляб и рязаха домати.

Накрая всичко бе готово. Гостите се очакваха в девет и в осем Оливия отиде да вземе душ и да се преоблече. Завари Козмо обръснат и ухаещ приятно да седи на леглото и да се опитва да закопчае ръкавелите на най-хубавата си риза.

— Мария ги колосва така старателно, че не мога да разтворя илиците.

Тя се зае да му помогне. Той я наблюдаваше.

— Какво ще облечеш?

— Имам две красиви нови рокли, които купих, за да изумя другите гости на хотел „Лос Пинос“, но така и не ги облякох. Не ми остана време. Ти влезе в живота ми и оттогава съм принудена да се разхождам в дрипи.

— Коя от двете ще облечеш?

— В гардероба са. Може и ти да избереш.

Той стана, отвори вратата на гардероба, затрака със закачалките и накрая намери роклите. Едната беше къса, от розов шифон и няколко поли, ефирни като облаци. Другата беше дълга, сапфиреносиня, без талия, с дълбоко деколте и само две тънки презрамки, от които падаше свободно надолу. Той избра синята, както й бе допуснала, тя го целуна и отиде да вземе душ. Като се върна от банята, не го завари. Облече се бавно и изключително внимателно, гримира се, направи си прическа, сложи обеци и парфюм. Накрая закопча на краката си изящните сандали и облече роклята през главата си. Тя прилегна по тялото й, хладна и светла като свеж дъх. Когато се движеше, и роклята се движеше с нея. Сякаш бе облечена в бриз.

На вратата се почука.

— Влез.

Беше Антония.

— Оливия, мислиш ли, че това е подходящо? — спря се и втренчи поглед в нея. — О! Прекрасна си. Каква красива рокля!

— Благодаря. Дай сега да те огледам хубаво.

— Майка ми купи тази рокля в Уейбридж. Изглеждаше добре в магазина, но сега не съм толкова сигурна. Мария казва, че не е достатъчно пищна.

Роклята беше бяла, с набрана пола и квадратна яка, обточена със син кант. Загорелите й крака бяха обути в бели сандали, а червеникавозлатистата й коса бе сплетена на две тънки плитки, завързани на тила й със синя панделка.

— Мисля, че роклята е съвършена. Имаш чист и спретнат вид като… Не знам. Нова хартиена торбичка?…

Антония се изкикоти.

— Татко казва, че трябва да дойдеш. Гостите започнаха да пристигат.

— Майка ми там ли е?

— Да. На терасата е. Изглежда фантастично. О, идвай, моля те…

Тя сграбчи Оливия за ръката и я задърпа през вратата. Двете излязоха на терасата, уловени за ръце. Пенелопе вече бе потънала в разговор с някакъв мъж и Оливия разбра, че е била права. В копринения кафтан и новите бижута майка й наистина приличаше на императрица.

След тази вечер ежедневието им се промени. След седмици на безсмислено уединение сега нямаха нито ден за себе си. Непрекъснато пристигаха покани за вечерни партита, пикници, барбекюта и пътувания с яхти. Пристигаха и заминаваха автомобили, винаги имаше най-малко десетина души край басейна и много от тях бяха на възрастта на Антония. Козмо най-после й уреди уроци по каране на сърф и всички ходеха с колата до плажа. Оливия и Пенелопе се излежаваха на пясъка и уж гледаха как Антония се опитва да овладее този изключително труден спорт, но всъщност бяха заети с любимото занимание на Пенелопе — да наблюдава хората. Тъй като хората на този плаж — и млади, и стари — бяха почти голи, нейните забележки бяха забавни и двете прекарваха по-голямата част от времето в безнадеждни кикотения и кокорене.

Понякога се случваше някой и друг мързелив ден, който идваше като подарък. В такива дни не излизаха от къщата и градината. Загоряла, със стара сламена шапка на главата и в раздърпана памучна рокля, която й придаваше вид на местна жена, Пенелопе откри лозарски ножици и нападна розите на Козмо. Плуваха непрекъснато и за поддържане на формата и за освежаване; а когато вечерите захладняха, започнаха да се разхождат из околността — през царевичните поля, покрай къщички и ферми, където голи малки деца играеха в прахта заедно с козите и кокошките, докато майките им перяха или вадеха вода от кладенеца.

Когато дойде време Пенелопе да си замине, нито една от двете не искаше да се разделят. Козмо, подтикнат от Оливия и дъщеря си, официално я покани да им погостува още малко, но макар и разчувствана, тя отказа.

— Не бива да прекалявам с гостоприемството ви, та аз ви гостувам вече цял месец.

— Но ти не си гостенка — увери я Антония.

— Много си сладка, но трябва да се прибера. Отсъствах доста дълго. Градината никога няма да ми го прости.

— Ще дойдеш отново, нали? — настоя Антония.

Пенелопе не отговори. В настъпилото мълчание Козмо вдигна поглед и срещна очите на Оливия.

— О, моля те, кажи, че ще дойдеш.

Пенелопе се усмихна и потупа детето по ръката:

— Може би. Някой ден.

Всички я изпратиха на летището. Сбогуваха се, но останаха, докато самолетът й не излетя. Когато и той изчезна в далечината и ревът на двигателите замря, сякаш се разтвори в необятната небесна шир, се върнаха в колата и потеглиха мълчаливо.

— Без нея не е същото, нали? — каза тъжно Антония, когато двете с Оливия излязоха на терасата.

— Така е — съгласи се Оливия.

„Подмоурс Теч“

Темпъл Падли,

Глостършър

17 август

Мои мили Оливия и Козмо,

Как мога да ви благодаря, че бяхте така безкрайно мили и ми осигурихте такава незабравима ваканция? Нямаше ден, в който да не се чувствам добре дошла и обичана и се върнах у дома с толкова спомени, колкото са снимките в дебел и претъпкан албум. „Кен Делт“ е наистина вълшебно място, приятелите ви са очарователни и гостоприемни, а островът и дори — а може би трябва да кажа „особено“ — нудистките плажове са пленителни. Всички ми липсвате много, особено Антония. Отдавна не съм прекарвала толкова добре в компанията на толкова очарователен млад човек. Мога да изреждам комплименти до безкрай, но мисля, че и двамата знаете колко съм ви благодарна. Извинявам се, че не писах по-рано, но нямах време. Бурените в градината са избуяли, лехите с рози са ужасно занемарени. Може би трябва да ти наема градинар.

Като говорим за градинари, да ви кажа, че се отбих в Лондон за два дни на път за вкъщи. Отседнах у семейство Фридман и ходих на прекрасен концерт във Фестивалната зала. Занесох обеците в „Колингсууд“, за да бъдат оценени, както ми поръчахте, и няма да повярвате, но ми казаха, че струват най-малко 4000 лири. След като изненадата ми премина, ги попитах дали мога да ги застраховам. Премията, която щях да получа от застраховката, бе толкова огромна, че ги занесох в банката веднага щом се прибрах у дома. Бедните обеци като че ли са обречени да седят в банка. Бих могла да ги продам, предполагам, но са толкова красиви. Хубаво е да знам, че са там и че мога да разчитам на парите от продажбата им, ако внезапно реша да извърша някаква лудост, като например да си купя електрическа косачка. (Това обяснява защо свързвам обеците с градинарите.)

Нанси, Джордж и децата дойдоха за обяд миналата неделя под предлог, че искат да им разкажа за престоя си на остров Ибиса, но всъщност за да ми кажат, че страдат от несправедливото отношение на семейство Крофтуей, и сега са поканени на обяд от главата на съдебната и изпълнителната власт в графството. Дадох им пресен карфиол от градината и ябълков пай, кайма и бренди, но Мелъни и Рупърт непрекъснато се карат, а и не направиха никакъв опит да скрият скуката си. Нанси не може да се справи с тях, а Джордж дори не забелязва отвратителните им маниери. Толкова много се ядосах на Нанси, че за да предизвикам завистта й, й разказах за обеците. Тя не прояви никакъв интерес — не отиде нито веднъж да види бедната леля Етел, — докато не изрекох вълшебните думи „4000 лири“, които предизвикаха вниманието й. Тя наостри уши като куче, подушило дирята. Винаги е лесно да разбереш какво се върти в главата й. Знаех, че въображението й препуска с бясна скорост и че може би вижда абитуриентския бал на Мелъни, а може би и кратко съобщение за него в „Харпърс енд Куин“. „Мелъни Чембърлейн, една от най-красивите дебютантки тази година, носи рокля от бяла дантела и известните златни обеци с рубини на баба си.“ Но е възможно и да бъркам.

Колко жестока и вероломна съм по отношение на дъщеря си, но не мога да устоя на изкушението да не споделя тази малка шега с теб.

Отново ви поднасям благодарностите си. Тези думи са толкова тромави и неадекватни, но с какви други човек може да изрази благодарността си?

С любов

Пенелопе

Месеците се нижеха. Коледа дойде и отмина. Вече беше февруари. Валеше много дъжд и се извиха дори няколко бури, затова прекарваха по-голямата част от времето у дома, край огъня; запролети се като че ли изведнъж, бадемовите дървета цъфнаха и денят бе достатъчно топъл, за да прекарват по няколко часа навън.

Февруари. Оливия мислеше, че вече знае всичко за Козмо. Но грешеше. Един следобед, докато се връщаше от градината с кошница, пълна с яйцата на малките декоративни кокошки, чу да приближава кола, която спря под маслиновото дърво. Като изкачи стъпалата към терасата, видя непознат мъж да върви към нея. Очевидно бе от местните, но бе облечен по-официално от обикновено — с кафяв костюм и вратовръзка. Със сламена шапка на главата. Носеше папка с някакви документи.

Тя се усмихна въпросително, а той й свали шапка.

— Buenos dias. (Добър ден.)

— Buenos dias.

— Сеньор Хамилтън?

Козмо беше вътре, пишеше писма.

— Да?

— Може ли да го видя? Кажете му, че е дошъл Карлос Барсело. Ще почакам — каза той на английски.

Оливия влезе в къщата. Козмо беше на бюрото в дневната.

— Имаш посетител. Карлос Барсело.

— Карлос ли? О, Господи, забравих, че ще идва — остави химикалката и се изправи. — По-добре да отида да говоря с него — и той се втурна по стълбите.

Чу ги да се поздравяват.

Тя занесе яйцата в кухнята и ги нареди в жълтата купа от китайски порцелан. После, изпълнена с любопитство, отиде до прозореца. Козмо и сеньор Барсело, който и да беше той, вървяха към басейна, потънали в задълбочен разговор. Останаха там за кратко, после се върнаха на терасата и известно време оглеждаха кладенеца. След това ги чу да влизат вътре. Чу и пускането на водата в тоалетната. Запита се дали сеньор Барсело не е водопроводчик. Излязоха отново на терасата. Поговориха още малко, след това се сбогуваха и тя чу как сеньор Барсело запали колата и потегли. Скоро чу и стъпките на Козмо по терасата, след това той влезе в дневната, хвърли дърво в огъня и тя предположи, че отново е седнал да пише писма.

Беше почти пет часа. Оливия сложи водата в чайника да заври, приготви чай и му го занесе.

— Кой беше? — попита и остави подноса.

Той продължи да пише.

— Хм?

— Кой е сеньор Барсело?

Той се обърна към нея и й се усмихна загадъчно.

— Защо проявяваш любопитство?

— Но, разбира се, че ще бъда любопитна. Никога преди не съм го виждала. А беше прекалено елегантно облечен за водопроводчик.

— Кой е казал, че е водопроводчик?

— А не е ли?

— Мили боже, не — каза Козмо. — Той е хазяинът ми.

— Хазяинът ти?

— Да, хазяинът ми.

Изведнъж я побиха студени тръпки. Скръсти ръце на гърди и втренчи поглед в него, сякаш искаше да й обясни, че нещо не е разбрала.

— Искаш да кажеш, че къщата не е твоя?

— Не е.

Живееш тук двайсет и пет години и не е твоя?

— Казах ти. Къщата не е моя.

Според Оливия това бе едва ли не скандално. Къщата с техните спомени, с градината, за която се грижеха, с малкия плувен басейн, с гледката — не беше на Козмо. И никога не е била. Всичко това принадлежеше на Карлос Барсело.

— Защо не си я купил?

— Не иска да я продаде.

— И никога ли не си мислил да потърсиш друга?

— Не искам друга къща — той се изправи бавно, сякаш писането на писма го беше уморило. Премести стола встрани и отиде да си вземе пура от кутията, която винаги стоеше на лавицата над камината. С гръб към нея каза: — А и когато Антония тръгна на училище, трябваше да плащам таксите й. И вече не можех да си позволя да купя нищо.

Пред камината се беше разпиляла пепел и той се наведе, за да запали пурата си.

„Не можех да си позволя да купя нищо“. Никога не бяха говорили за пари. Този въпрос никога не беше заставал между тях. През месеците, в които бяха заедно, Оливия, без да задава въпроси, поемаше своя дял от всекидневните разходи. Понякога плащаше покупките в бакалията, понякога пълнеше догоре резервоара на колата. Друг път, както, естествено, се случва, на него не му достигаха пари в брой и тогава — при редките им вечери навън, Оливия плащаше питиетата им в бара. Все пак тя не беше без пари и след като живееше с Козмо, не очакваше той да я издържа. От време на време в подсъзнанието й възникваха въпроси, но не ги задаваше, защото се страхуваше от отговорите.

Наблюдаваше го мълчаливо. Като запали пурата си, Козмо хвърли пепелта в пламъците и се обърна с лице към нея:

— Изглеждаш шокирана.

— Шокирана съм, Козмо. Почти ми е невъзможно да повярвам. Това противоречи на едно от най-здравите ми виждания за живота. Най-важният приоритет за мен винаги е бил собственият дом. Той ти дава сигурност във всеки смисъл на тази дума. Къщата на „Оукли стрийт“ принадлежеше на мама, ето защо, когато бяхме деца, се чувствахме в безопасност. Едно от най-добрите чувства бе завръщането у дома. Да влезеш вътре от улицата, да затвориш вратата и да знаеш, че си у дома.

Той не направи коментар, а само я запита:

— Ти притежаваш ли жилището в Лондон, в което живееш?

— Още не. Но ще е мое след две години, когато най-после ще го и изплатя на предприемачите.

— Каква делова жена си!

— Не е необходимо да бъдеш делова жена, за да се досетиш, че не е проява на здрав разум и пестеливост да плащаш наем цели двайсет и пет години и накрая да нямаш нищо свое.

— Мислиш ме за глупак.

— Не, Козмо. Не мисля така. Мисля, че разбирам как се е получило, но това не ми пречи да се тревожа.

— За мен.

— Да, за теб. Осъзнавам, че през цялото време, докато живеех с теб, не съм се запитала как живеем.

— Искаш ли да знаеш?

— Не, ако не искаш да ми кажеш.

— Живеем от дохода на няколкото вложения, направени от дядо ми, и от моята пенсия от армията.

— И това е всичко?

— Да.

— И ако нещо се случи с теб, пенсията ти от армията ти ще умре с теб.

— Естествено — усмихна й се, опитвайки се да извика усмивка на замисленото й лице. Но веждите й оставаха смръщени. — Нека още не мислим за погребението ми. Все пак съм само на петдесет и пет.

— А Антония?

— Не мога да й оставя онова, което нямам. Просто се надявам, че ще си е намерила богат съпруг, докато дойде времето да отида на онзи свят.

Спориха, но не особено разгорещено. Но при тези му думи Оливия изведнъж кипна.

— Козмо, не говори така. Тези думи звучат ужасно архаично, викториански дори. Осъждаш Антония на зависимост от някакъв мъж до края на живота й. Тя трябва да има собствени пари. Всяка жена трябва да има свои пари.

— Не знаех, че парите са толкова важни за теб.

— Не, не са важни за мен. Никога не са били. Парите са важни само ако ги нямаш. И защото с тях можеш да си купиш прекрасни неща. Не бързи коли, кожени палта, екскурзии до Хаваите или нещо подобно, а истински чудесни неща, като независимост, свобода и достойнство. И образование. И време.

— По тази причина ли си работила през целия си живот? За да можеш да отхвърлиш с присмех арогантния мъжкар, главата на семейството?

— Това не е справедливо! Изкарваш ме като най-лошата жена, бореща се за равни права, агресивна едра лесбийка с гнусен плакат в ръка.

Той не отговори на този словесен поток и тя веднага се засрами. Прииска й се тези гневни думи да не бяха излизали от устата й. Никога досега не се бяха карали. Бързо избухналият й гняв замря и превес взе здравият разум. Отговори на въпроса му със спокоен глас:

— Да. Това е една от причините. Казах ти, че баща ми беше лековерен и безгрижен човек. Не ми повлия по никакъв начин. Но съм винаги готова да следвам примера на майка си, да бъда силна и независима. Освен това у мен гори творческият импулс, имам нужда да пиша. Журналистиката удовлетворява тази моя нужда. Затова имам късмет. Правя онова, което обичам, и ми плащат. Но това не е всичко. Движи ме сила, която е прекалено мощна, и не мога да се съпротивявам. Имам нужда от предизвикателствата на работата, на вземането на решения, на крайните срокове. Имам нужда от напрежението, от притока на адреналин. Това ме възбужда, кара ме да се чувствам жива.

— А прави ли те щастлива?

— О, Козмо. Щастие. Синята птичка и краят на дъгата не съществуват. Предполагам, основното е, че щом работя, значи не съм съвсем нещастна. А ако не работя, никога не съм напълно щастлива. Намираш ли смисъл в това?

— А тук не си ли напълно щастлива?

— Тези месеци с теб са различни, не приличат на нищо, което ми се е случвало преди. Те са като сън, сякаш са откраднати от времето. И никога няма да престана да ти бъда безкрайно благодарна, че си ми дал нещо, което никой не може да ми отнеме. Хубаво време. Не хубаво време, а хубаво време. Но човек не може вечно да сънува. Трябва да се събуди. Скоро ще стана неспокойна и вероятно раздразнителна. Ще се питаш какво ме прихваща, аз — също. И аз ще анализирам тайно и насаме проблема и ще открия, че е време да се върна в Лондон и да продължа с живота си.

— И кога ще стане това?

— Може би следващия месец. През март.

— Каза „година“. А минаха само десет месеца.

— Знам. Но Антония ще дойде отново през април. Мисля, че дотогава трябва да съм си тръгнала.

— Мислех, че ви е приятно в компанията една на друга.

— Така е. Затова и ще си тръгна. Не трябва да очаква, че ще бъда тук. Не трябва да ставам важна за нея. Освен това ме чакат безкрай проблеми и не на последно място — трябва да си намеря работа.

— Няма ли да се върнеш на старата?

— Ако не се върна, ще намеря по-добра.

— Много си уверена.

— Трябва да бъда.

Той въздъхна дълбоко, а после с жест на раздразнение хвърли недопушената пура в огъня.

— Ще останеш ли, ако те помоля да се омъжиш за мен?

Тя каза безнадеждно:

— О, Козмо!

— Виждаш ли, трудно ми е да мисля за бъдеще, в което теб няма да те има.

— Ако въобще се омъжа — каза тя, — то ще е за теб. Но ти казах още първия ден, в който дойдох тук. Никога не съм искала да се омъжа, нито да имам деца. Обичам хората. Очарована съм от тях, но имам нужда и от личното си пространство. Да бъда себе си. Да живея сама.

Той каза:

— Обичам те.

Тя прекоси малкото разстояние, което ги делеше, прегърна го през кръста и облегна глава на рамото му. Чуваше сърцето му през пуловера и ризата.

— Направих чай, не го изпихме и сега сигурно вече е изстинал каза.

— Знам — усети дланта му да докосва косата й. — Ще се върнеш ли в Ибиса?

— Не мисля.

— Ще ми пишеш ли? Ще поддържаме ли връзка?

— Ще ти изпращам коледни картички с нарисувани червеношийки.

Той обхвана лицето й с длани и го обърна към своето. В светлите му очи се таеше неизмерима тъга.

— Сега знам — каза.

— Какво?

— Че ще те изгубя завинаги.

[1] Испанско ястие с ориз. — Б.пр. ↑

[2] Литературен псевдоним на Мери Ан Евънс (1819–1880) — английска писателка, поетеса и журналистка, авторка на седем реалистични романа за провинциална Англия от XIX в. — Б.пр. ↑

[3] „Брулени хълмове“ е единственият роман на поетесата Емили Бронте (1818–1848). — Б.пр. ↑

[4] Английска писателка (1775–1817) — сред най-ярките творци в английската литература от XVII в. — Б.пр. ↑

[5] Жан-Пол Сартър (1905–1980) — френски философ екзистенциалист, писател и драматург. — Б.пр. ↑

[6] Марсел Пруст (1871–1922) — френски романист, критик и есеист. — Б.пр. ↑

[7] Джон Чийвър (1912–1982) — американски писател и автор на кратки разкази. — Б.пр. ↑

[8] Джоузеф Конрад (1857–1924) — английски романист, поляк по произход. — Б.пр. ↑

[9] Роман от шотландския писател Робърт Луис Стивънсън (1850–1894). — Б.пр. ↑

[10] Мюзикъл от Джейсън Робърт Браун. — Б.пр. ↑

[11] Най-известната мащабна композиция на английския композитор и диригент Едуард Елгар (1857–1934). — Б.пр. ↑

[12] Моята почивка (фр.). — Б.пр. ↑

[13] Уелски художник (1878–1961), важен представител на постимпресионизма в Обединеното кралство за кратък период (около 1910 г.). — Б.пр. ↑

[14] Хоакин Родриго (1901–1999) — композитор на класическа музика и виртуозен пианист, въпреки че е бил почти сляп още от най-ранна възраст. — Б.пр. ↑

Ноел

В четири и половина в същия онзи студен, мрачен и влажен петък на март, в който Оливия заплашваше белетристичния редактор с уволнение, а Нанси се разхождаше безцелно в „Харъдс“ брат им Ноел разчистваше бюрото си във футуристичния офис на рекламните агенти „Уенборн и Уейнбърг“ и се приготвяше да се прибере у дома. Работният ден в агенцията свършваше чак в пет и половина, но той бе работил тук пет години и смяташе, че е негово право от време на време да си тръгва по-рано. Колегите му, свикнали с прищевките му, само повдигаха вежди, а ако се случеше да срещне някого от старшите партньори на път към асансьора, историята му беше готова — не се чувства добре, вероятно има грип и отива да си легне.

Не срещна никого от старшите партньори и не отиваше у дома си, за да си легне, а заминаваше с колата в Уилтшър за уикенда. Щеше да гостува на някое си семейство Ърли, които изобщо не познаваше. Камила Ърли бе стара приятелка на Амабел от училище, а Амабел бе сегашната приятелка на Ноел.

— Дават парти за местния елит в събота — беше му казала тя. — Може да е интересно.

— Имат ли централно отопление? — бе запитал предпазливо Ноел.

По това време на годината нямаше никакво намерение да прекара и час, треперейки край огъня.

— О, небеса, да! Всъщност те са доста богати. Някога водеха Камила и я вземаха от училище с огромно бентли.

Звучеше обнадеждаващо. Като място, където човек можеше да срещне подходящи хора. Докато слизаше с асансьора, си наложи да забрави проблемите на деня и умът му се втурна напред. Ако Амабел не закъснееше, щяха да успеят да се измъкнат от Лондон преди задръстването, предизвикано от всеобщото бягство в петъчната вечер. Надяваше се тя да вземе собствената си кола. Неговият ягуар издаваше странни звуци, а и ако отидеха с нейната кола, може би от него нямаше да се очаква да даде пари за бензин.

Мостът Найтсбридж лъщеше от дъжда, а движението по него бе както винаги натоварено. Обикновено Ноел пътуваше до Челси с автобус, а понякога, в летните вечери, изминаваше пеш разстоянието до „Слоун стрийт“, но сега заради неприятния студен вятър прати парите по дяволите и спря такси. На средата на „Кингс Роуд“ накара шофьора да спре и слезе, плати му и зави в улицата, където живееше, за да измине пеш краткото разстояние до къщата.

Колата му бе паркирана до тротоара — ягуар, серия Е, великолепен, но десетгодишен. Беше го купил от банкрутирал бизнесмен и се бе зарадвал, че го е купил за жълти стотинки, но едва у дома откри, че е ръждясал от вътрешната страна на шасито, че спирачките са повредени и че гълта бензин така, както ожаднелите мъже — бира. А сега бяха започнали и тези странни звуци. Спря, за да погледне гумите, и ритна едната. Беше мека. Ако по някакво нещастно стечение на обстоятелствата бе принуден да го използва тази вечер, трябваше да се отбие в някой гараж, за да ги напомпят.

Поклати глава и влезе в сградата през главния вход. Въздухът вътре бе застоял, беше задушно. Имаше малък асансьор, но тъй като живееше на първия етаж, се изкачи по стълбите. Те, както и тесният коридор, който водеше до входната му врата, бяха покрити с килим. Отключи и влезе. Беше си у дома. Дом.

Това всъщност беше шега.

Апартаментите бяха замислени като временни жилища за бизнесмени, победени от изтощението да пътуват всеки ден до тук от Съри, Съсекс или Бъкингамшър. Имаше малък коридор с гардероб, предназначен за градските дрехи на бизнесмените, както и малка баня, кухня с размерите на кухнята на малка яхта и дневна. Една врата без прозорче водеше към стая кутийка, заета почти изцяло от двойно легло, което бе невъзможно да бъде оправено; лятно време в кутийката бе така задушно, че Ноел обикновено спеше на дивана.

Мебелите и украсата вървяха с апартамента и бяха включени в силно надутия наем. Жилището бе издържано в бежово и кафяво и обстановката бе мрачна и скучна. Прозорецът на дневната гледаше към тухлената стена на наскоро построения супермаркет, към тясна уличка и редица заключени гаражи. В стаята никога не проникваше слънчева светлина, а стените, които някога са били кремави, сега бяха потъмнели и имаха цвета на стар маргарин.

Но апартаментът се намираше на добро място. И това бе от най-голямо значение за Ноел. Той бе част от имиджа му като лъскавата кола, ризите от „Харви и Хъдзън“, обувките „Гучи“ Всички тези подробности бяха изключително важни, защото поради обстоятелствата в семейството и финансовия недостиг не го изпратиха в частно училище, а получи образованието си в обикновено училище в Лондон и така бе лишен от приятелствата и полезните връзки, с каквито разполагаха възпитаниците на „Итън“, „Хароу“ или „Уелингтън“. Гневът продължаваше да го разтърсва дори сега, вече почти трийсетгодишен.

Не беше трудно да си намери работа веднага след училище. Постът го чакаше в семейната фирма на баща му „Кийлинг и Филипс“, стара и уважавана издателска къща в Сейнт Джеймс. Работи там пет години, преди да навлезе в безкрайно по-интересния и печеливш бизнес на рекламата. Но социалният му живот бе нещо различно и тук бе оставен на собствената си изобретателност и ресурси. С каквито той разполагаше за щастие в неограничено количество. Беше висок, привлекателен, умен, добър в игрите и дори още като момче се бе научил да демонстрира открити маниери и искреност, които бързо обезоръжаваха. Знаеше как да очарова по-възрастните жени, да показва безкрайно уважение към по-възрастните мъже и с търпението и лукавството на добре обучен шпионин успя без особени трудности да влезе във висшите кръгове на лондонското общество. Години наред беше в списъка на вдовиците с удобни млади мъже, винаги готови да присъстват на бала на някоя дебютантка, и по време на сезона почти не спеше. Връщаше се от никой бал с настъпването на утрото, събличаше фрака и колосаната си риза, вземаше душ и отиваше на работа. През уикендите беше канен от семейства като Хелни, Коуи или Аскът. Канеха го на ски в Давос, на риболов в Съдърланд, а понякога красивото му лице се появяваше на лъскавите страници на „Харпърс енд Куин“ под надслов „Наслаждава се на шегите в компанията на своята домакиня“.

Смяташе това за постижение. Но изведнъж и то вече не му беше достатъчно. Отегчаваше се. Като че ли не стигаше доникъде. Искаше повече.

Апартаментът сякаш го задушаваше, наблюдаваше го като изпаднал в депресия роднина, чакаше го да предприеме някакво действие. Спусна завесите, включи осветлението и нещата започнаха да му изглеждат малко по-добре. Извади „Таймс“ от джоба на палтото си и го хвърли върху масичката. Съблече си палтото и го метна върху облегалката на стола. Отиде в кухнята, където си наля силно уиски и пусна кубчета лед, каквито сам приготвяше в хладилника. Върна се в дневната, седна на дивана и разтвори вестника.

Разгледа първо цените на стоковата борса и видя, че акциите на „Консолидейтид Кейбърс“ са се покачили леко. След това обърна на страницата с резултатите от надбягванията. Червеното цвете бе завършил на четвърто място, което означаваше, че е загубил още 50 долара. Прочете рецензията за нова пиеса, а после и новините относно разпродажбите. Видя, че в галерия „Кристи“ са продали картина на Миле[1] за почти 800 000 лири.

800 000!

Почти му прилоша от завист и яд. Остави вестника и отпи щедра глътка уиски. Замисли се за „Носачките на вода“ на Лорънс Стърн, която щеше да се продаде на търг следващата седмица в „Буутби“. И той като сестра си Нанси никога не бе имал високо мнение за картините на дядо си, но за разлика от Нанси не бе пропуснал да отбележи каква висока стойност имаха те за онези, които се интересуваха от художниците от викторианската епоха. През последните няколко години беше наблюдавал как сумите, за които картините им се продаваха, нарастваха постепенно, докато накрая достигнаха тези нереални астрономически цифри.

Пазарът за картини бе достигнал върха си, а той нямаше какво да продаде. Лорънс Стърн му беше дядо, а той нямаше нищо. Никой от тях нямаше. В къщата на „Оукли стрийт“ имаше само три картини на Лорънс Стърн и майка им ги бе взела със себе си в Глостършър, за да смаляват с размерите си стаите с ниските тавани на „Подмоурс Теч“.

Колко ли струваха? 500 000? 600 000? Може би, макар че нямаше голяма вероятност да успее. Трябваше да се опита да убеди майка си да ги продаде. Ако успееше, печалбата, разбира се, трябваше да се раздели между всички. Нанси щеше да настоява за дела си, но дори след това щеше да остане достатъчно за Ноел. Въображението му запрепуска любопитно напред и започна да рисува блестящи планове. Щеше да напусне скучната си работа от девет до пет часа в „Уенборн и Уейнбърг“ и да основе собствена агенция. Не за реклама, а за стоки и щеше да играе на стоковата борса при изключително високи залози.

Беше необходимо само да има престижен адрес някъде в Уест Енд, телефон, компютър и много смелост. А от нея имаше повече от достатъчно. Трябваше само да дои борсовите спекуланти и да ласкае инвеститорите. Почувства едва ли не сексуална възбуда. Можеше да го постигне. Липсваше му само първоначален капитал, който да задвижи всичко.

„Търсачите на миди“. Може би следващия уикенд щеше да посети майка си. Не беше я виждал от месеци, но напоследък тя не беше много добре — Нанси му бе предала новината по телефона с тон на обреченост — и това щеше да му осигури необходимото извинение да й се обади в „Подмоурс Теч“, след което леко и почти незабележимо да заговори за картината. Ако тя започнеше да отговаря уклончиво или пък възразеше срещу данъците, той щеше да спомене приятеля си Едуин Мънди, който бе търговец на антики и се бе специализирал в продажбата им в Европа и във внасянето на парите в швейцарски банки, където те бяха в безопасност от ненаситните данъчни агенти. Точно Едуин първи обърна внимание на Ноел върху огромните суми, които се плащаха в Ню Йорк и Лондон за старите алегорични картини, така модерни в началото на века, а веднъж дори му предложи да му стане партньор. Но Ноел, след като обмисли предложението, отказа. Знаеше, че Едуин се движи на ръба на закона, а нямаше намерение да прекара дори и седмица в затвора „Уърмууд Скрабз“.

Всичко това представляваше почти непреодолима трудност. Въздъхна дълбоко, допи уискито си и погледна часовника си. Беше пет и петнайсет. Амабел щеше да го вземе в пет и половина. Стана от дивана, взе куфара от гардероба в коридора и бързо приготви багажа си. Беше експерт в това — имаше години практика — и му бяха необходими не повече от пет минути. След това се съблече и отиде в банята да се обръсне и да вземе душ. Водата бе вряла, което бе едно от предимствата на живота в тази заешка дупка. Стоплил се след душа и ухаещ приятно, се почувства по-добре. Облече чисти и недотам официални дрехи — памучна риза, кашмирен пуловер и сако от туид, затвори куфара, свали мръсните чаршафи от леглото и ги хвърли в ъгъла на кухнята, където чистачката щеше лесно да ги намери. Надяваше се, че ще се справи с изпирането им. Понякога тя не се справяше. Понякога дори не идваше.

Спомни си с дълбока носталгия стария начин на живот, преди майка му да реши, мислейки единствено за себе си, да продаде къщата на „Оукли стрийт“. Там имаха най-доброто от всичко. Там той разполагаше с независимостта на собствената стая и безкрайните предимства на живота у дома. Постоянна топла вода, открити камини, храна в килера, напитки в избата, страхотна градина за лятото, кръчмата отсреща, реката в близост до прага, изпирането на мръсните му дрехи и чаршафи, оправянето на леглото, гладенето на ризите му и за всичко това трябваше да плаща само с няколко ролки тоалетна хартия. Майка му бе толкова независима, колкото и синът й, и ако не беше глуха и чуваше проскърцването на стъпалата под леките женски крачета, то се преструваше, че не го е чула, и никога не направи дори и забележка. Той си въобразяваше, че този идиличен живот е нещо постоянно и че ако въобще трябваше да се направят някакви промени, то щеше да ги направи той. Затова когато тя му каза, че възнамерява да продаде къщата и да се премести в провинцията, целият му свят се разтресе.

— Ами аз? Какво ще правя аз, по дяволите?

— Ноел, мили мой, ти си вече на двайсет и три и може би е време да излетиш от гнездото. Сигурна съм, че ще успееш да уредиш живота си.

Да го уреди. Да плаща наем, да купува храна и скоч, да харчи пари за ужасни неща, като шампоан и пране. Стоя в къщата на „Оукли стрийт“ до последния момент с надеждата тя да промени решението си. Премести се едва когато пристигна камионът, в който щяха да натоварят вещите й и да ги транспортират до Глостършър. Голяма част от неговите неща също заминаха, защото за тях нямаше място в евтиния малък апартамент, който бе наел, и сега те бяха натъпкани в малката стая в „Подмоурс Теч“, която евфемистично бе определена за него.

Ходеше там възможно най-рядко, ядосан не само от необичайното поведение на майка си, но и защото не му харесваше да я вижда така доволно настанена в провинцията и без него. Чувстваше, че тя трябва да има поне благоприличието да покаже малко носталгия по добрите стари дни, когато бяха живели заедно, но той като че ли изобщо не й липсваше.

Беше му трудно да я разбере, защото тя му липсваше много.

Тези нерадостни мисли бяха прекъснати от пристигането на Амабел, която закъсня само с петнайсет минути. Чу звънеца и отмори. Бе застанала на прага с две големи платнени и пълни догоре чанти, от едната, от които стърчаха чифт кални зелени ботуши „Уелингтън“.

— Здравей.

— Закъсня.

— Знам. Съжалявам — влезе и пусна чантите на пода, а той затвори вратата и я целуна.

— Какво те задържа?

— Не можах да намеря такси, а и движението е ужасно.

Такси. Сърцето му се сви. Тя не бе никак практична и бе вероятно една от най-неорганизираните жени, които бе срещал. Беше на двайсет, дребна като дете, с крехки и изящни кости и толкова слаба, че бе на границата на мършавостта. Кожата й бе почти прозрачна, очите — огромни, зелени и обрамчени от гъсти мигли, косата й — дълга и права и обикновено й пречеше, тъй като никога не я прибираше. В тази студена и влажна вечер носеше съвсем неподходящи дрехи. Тънки дънки, тениска и късо дънково яке. Обувките й бяха за топло време, глезените й — открити. Изглеждаше като анорексичка от психиатрична клиника, но всъщност беше благородната и уважавана Амабел Ремингтън-Лард, а баща й беше лорд Стокууд и притежаваше огромно имение в Лестършър. Точно с това тя бе привлякла Ноел и едва на второ място идваше фактът, че той намираше мършавата й фигура за страшно секси.

Ето че щеше да се наложи да отидат до Уилтшър с ягуара. Той преглътна гнева си и каза:

Е, по-добре да тръгваме. Ще трябва да се отбием в някой гараж, за да напомпят гумите и да заредим.

— Господи, съжалявам.

— Знаеш ли пътя?

— Докъде? До гаража ли?

— Не. До мястото, където отиваме, в Уилтшър.

— Но, да, разбира се.

— Как се казва къщата?

— „Шарбърн“. Била съм там много пъти.

Той стоеше и я гледаше — нея и така наречения й багаж.

— Само толкова дрехи ли имаш?

— Взех си ботушите.

— Амабел, все още е зима и ще отсъстваме няколко дни. Взе ли си палто?

— Не, тръгнах от провинцията миналия уикенд — сви мършавите си рамене тя. — Но мога да взема нещо назаем. Камила сигурно има подходящи дрехи.

— Въпросът не е в това. Първо трябва да стигнем дотам, а на отоплението на ягуара невинаги може да се разчита. Последното, което искам, е да хванеш пневмония.

— Съжалявам.

Обаче в тона й не се долавяше съжаление. Ноел потисна раздразнението си, обърна се, отвори претъпкания гардероб и затършува в него. Накрая намери онова, което търсеше — мъжко палто, което не си знаеше годините, дебело и от тъмен туид, с избеляла кадифена яка и обточено със заешка кожа.

— Ето — каза. — Можеш да вземеш това.

— Господи!

Тя изглеждаше очарована. Не, както той добре знаеше, от загрижеността му, а от избелялото великолепие на старата дреха. Обожаваше стари дрехи и пилееше голяма част от парите и времето си из антикварните магазини по „Портобело Роуд“, откъдето си купуваше вечерни рокли от 30-те години на XX век и чанти, обсипани с мъниста. Сега пое старото палто от ръцете му и го облече. То я погълна, но поне подгъвът не се влачеше по пода.

— О, какво чудесно палто! Откъде го взе, за бога?

— Беше на дядо ми. Измъкнах го от гардероба на майка ми, когато тя продаде къщата в Лондон.

— Не може да го задържа, нали?

— Не, не може. Но може да го носиш този уикенд. Повечето от присъстващите има да се чудят, но поне ще имат за какво да говорят.

Тя се загърна плътно в палтото и се засмя не толкова на шегата му, колкото от чистото чувствено удоволствие да носи обточено с кожа палто. Приличаше толкова много на палаво и алчно дете, че той изведнъж изпита силно плътско желание. При нормални обстоятелства щеше да я заведе веднага в леглото, но точно сега нямаха време. Налагаше се да почака.

Пътуването до Уилтшър не бе по-лошо от очакваното. Дъждът не спря, движението извън Лондон бе така натоварено, че изпълваше и трите ленти и колите пълзяха като червеи. Но накрая излязоха на магистралата и набраха скорост, странните звуци, които двигателят издаваше, не бяха така очевидни, а отоплението работеше.

Поговориха известно време, след това Амабел замълча. Помисли, че вероятно е заспала, както обикновено в такива случаи, но после усети, че се раздвижва, и разбра, че не спи.

— Какво има?

— Нещо шуми.

— Шуми ли? — разтревожи се, представи си как колата избухва в пламъци. Дори намали малко.

— Да. Шуми. Нали знаеш? Както когато късаш хартия.

— Къде?

— В палтото — тя отново заопипва подплатата. Има дупка в джоба. Да, мисля, че има нещо в подплатата.

Изпитал огромно облекчение, Ноел отново увеличи скоростта до 100 километра в час.

— Помислих, че колата ще избухне — каза.

— Веднъж намерих една стара половин крона в подплатата на едно от палтата на мама. Тук може да се крие банкнота от 5 лири.

— По-вероятно е да е старо писмо или опаковка от шоколад. Ще видим, когато пристигнем.

Пристигнаха след час. За негова изненада Амабел не сбърка нито веднъж пътя, преведе го през няколко провинциални града и накрая по виещо се шосе, което ги отведе през полята до Шарбърн. Градчето бе живописно дори в дъжда и мрака, главната улица беше павирана, вилите имаха сламени покриви и малки градинки отпред. Минаха покрай кръчмата и църквата, по алея, от двете страни, на която растяха дъбове, и спряха пред внушителна желязна порта.

— Това е.

Влязоха, минаха покрай къщичката на пазача и поеха по алеята през парка. Фаровете на колата осветиха къщата — квадратна, бяла, в джорджиански стил, с приятните пропорции и симетрия, характерни за периода. Зад спуснатите завеси струеше светлина, Ноел направи широк кръг по чакълестата алея и спря пред входната врата.

Изгаси двигателя, слязоха от колата, взеха багажа от багажника и изкачиха стъпалата до затворената входна врата. Амабел намери желязното чукче, потропа по вратата и каза:

— Не се налага да чакаме — след което отвори сама.

Влязоха във фоайето — подът беше от каменни плочи, а в другия му край имаше стъклена врата към коридора. Лампите навсякъде бяха запалени и Ноел видя, че коридорът е голям, с ламперия и от него започва импозантно стълбище към горния етаж. Докато стояха и се колебаеха, в далечния край на коридора се отвори врата и една жена се втурна да ги посрещне. Беше със здраво телосложение и побеляла коса и носеше престилка на цветя върху красивата си тюркоазена рокля от изкуствена материя. Ноел реши, че е съпругата на градинаря, дошла да помогне през уикенда.

Тя ги покани.

— Добър вечер. Влезте. Господин Кийлинг и госпожица Ремингтън-Лард? Точно така. Госпожа Ърли тъкмо отиде да си вземе душ, а Камила и полковникът са в конюшнята, но госпожа Ърли каза да ви заведа в стаите ви. Това ли е целият ви багаж? Каква ужасна вечер! Зле ли пътувахте? Дъждът е нещо ужасно, нали?

Вече бяха вътре. В мраморната камина гореше огън и в къщата се разстилаше блажена топлина. Съпругата на градинаря затвори вратата.

— Бихте ли ме последвали? Ще успеете ли с багажа си?

Да, можеха да носят багажа си. Амабел, все още увита плътно в старото палто, носеше чантите си, а той — куфара си. Така натоварени, последваха пълната дама нагоре по стълбите.

— Останалите гости на Камила пристигнаха в пет часа, но сега са в стаите си, преобличат се. Госпожа Ърли ме помоли още да ви кажа, че вечерята е в осем, но ако слезете четвърт час по-рано, ще има сервирани питиета в библиотеката, където ще можете да се запознаете с останалите…

В края на стълбите имаше свод, след който започваше коридорът към задната част на къщата. Подът бе застлан с червен килим, по стените висяха картини с ловни и спортни сюжети, а Ноел вдъхна с удоволствие мириса на добре поддържана провинциална къща, смесен с мириса на току-що изгладени чаршафи, лъснати мебели и лавандула…

— Ето, това е стаята ти, мила! — дамата отвори една врата и отстъпи встрани, за да може Амабел да влезе. — А вие, господин Кийлинг, сте в съседната стая. Банята е между двете помещения. Мисля, че разполагате с всичко необходимо, но ако имате нужда от нещо, просто ми кажете.

— Много ви благодарим.

— Ще кажа на госпожа Ърли, че ще слезете петнайсет минути преди вечерята.

И тя се отдалечи с доволна усмивка, като затвори вратата. Останал сам, Ноел сложи куфара на пода и се огледа. Годините на уикенди, прекарани в къщите на непознати, бяха изострили възприятията му до такава степен, че можеше почти в мига, в който минеше през входната врата, да прецени възможностите на очакващите го дни и да развие своя собствена система на оценяване.

Една звезда е дъното и обикновено означава влажна и малка провинциална къща, в която винаги става течение, дюшеците са на буци, храната — безвкусна и няма нищо добро, което да удовлетвори мъжката жажда. Гостите обикновено са неразговорливи роднини с невъзпитани деца. Ако попаднеше в такава ситуация, Ноел много често изведнъж си спомняше някой много важен ангажимент и се връщаше в Лондон още в неделя сутринта. Две звезди обикновено обхващат къщите на военните в Съри и на партитата обикновено присъстват много и все атлетични момичета и млади кадети от „Сендхърст“. Обичайното забавление е тенисът, който се играе на затревен корт, а вечерите минават в местната кръчма. Три звезди са непретенциозните провинциални имения, из които се разхождат кучета и има коне в конюшните, истински огън в камините, изобилна и питателна храна и почти винаги превъзходно вино. Четири звезди са върхът, домовете на много богатите. Иконом, разопаковане на багажа и огън в спалните. Танците обикновено се провеждат на открито, на моравата са опънати палатки, наниз от лампи осветява градината, където свири оркестър, чието докарване от Лондон струва невероятно скъпо, а шампанското се лее до шест сутринта.

Той веднага реши, че Шарбърн е три звезди. Беше доволен. Очевидно не му бяха дали най-добрата стая за гости, но това не бе и необходимо. Имението бе старомодно, удобно и приятно, със солидни викториански мебели и тежки пъстри завеси. Тук гостът, който щеше да пренощува, можеше да намери всичко. Съблече палтото си, преметна го през леглото и отвори втората врата, която водеше към просторна и застлана с килим баня с огромна вана, облицована с махагон. От другата страна на банята също имаше врата. Той прекоси и натисна дръжката, като очакваше вратата да е заключена, но тя се отвори и той се озова в стаята на Амабел. Тя все още бе плътно загърната в коженото палто и вадеше безразборно дрехите си от платнените чанти, които бе пуснала на пода в краката си. Вдигна поглед и видя широката усмивка на лицето му:

— На какво се смееш?

— Нашата домакиня очевидно е жена на здравия разум и широките възгледи.

— Какво искаш да кажеш?

Можеше да бъде изключително глупава.

— Че при никакви обстоятелства не би ни настанила в двойна стая, но ясно показва, че не е нейна работа какво ще правим в усамотението на нощта.

— О! — възкликна Амабел. — Предполагам, че има богат опит — бръкна дълбоко в чантата и извади дълга черна рокля.

— Какво е това? — запита той.

— Роклята, която ще облека довечера.

— Не е ли малко измачкана?

Тя тръсна дрехата.

— От жарсе е. Не се мачка. Мислиш ли, че водата е гореща?

— Трябва да е.

— О, добре. Ще взема вана. Ще я напълниш ли за мен, моля те?

Той отиде в банята, запуши ваната и пусна водата. После се върна в стаята си, разопакова багажа си, окачи костюмите си в големия гардероб и подреди чистите си ризи в чекмеджетата. На дъното на куфара му лежеше сребърна манерка. Чуваше как Амабел се плиска във водата, и усети аромата на сапун, а парата проникваше през затворената врата. С бутилката в ръка влезе в банята, взе двете малки чаши, оставени там за миене на зъбите, напълни ги до половината с уиски и наля малко студена вода. Амабел бе решила да измие косата си. Винаги миеше косата си, но тя никога не изглеждаше различно. Показа й едната чаша и я остави на столчето до ваната, откъдето можеше да я вземе, след като изтриеше сапуна от очите си. После пак влезе в стаята й, вдигна палтото на дядо си от пода и се върна с него в банята, седна на капака на тоалетната, остави внимателно чашата си на мивката и започна да оглежда палтото.

Парата започваше да се разнася. Амабел изправи гръб, отметна мокрите кичури от лицето си и отвори очи. Видя питието и протегна ръка към него.

— Какво правиш?

— Търся банкнота от 5 лири.

Опипвайки тежката материя, той стигна до мястото дълбоко в подгъва, което шумолеше. Бръкна в съответния джоб и намери дупката, но тя бе прекалено малка за дланта му, затова разкъса плата още малко и опита отново. Докато опипваха между туида и обратната страна на заешката кожа, върховете на пръстите му усетиха мекотата й. Стисна зъби, представяйки си мъртва мишка или нещо друго също толкова отвратително. Отблъсна тези неприятни образи и продължи да опипва. В края, в самия ъгъл на подгъва, пръстите му напипаха онова, което търсеха. Извади предпазливо ръка от дупката и разтвори длан. Палтото се плъзна от коляното му на пода, а в ръката си държеше сгънато късче хартия, старо и пожълтяло като скъпоценен пергамент.

— Какво е? — поиска да разбере Амабел.

— Не е банкнота от 5 лири. Писмо, мисля.

— Господи, какво разочарование!

Той разтвори внимателно хартията, за да не я скъса. Видя наклонения старомоден почерк и буквите, изписани с острия връх на писалка.

Дафтън Хол

Линкълншър

8 май 1898 г.

Драги Стърн,

Благодаря ти за писмото от Рипало и предполагам, е вече си се върнал в Париж. Надявам се да пътувам за Франция следващия месец и възнамерявам да те посетя в студиото ти, за да разгледам маслената скица на „Терасираната градина“. Когато пътуването бъде уредено, ще ти изпратя телеграма, с която ще те информирам за датата и часа на посещението си.

Искрено твой

Ърнест Уолъстън

Прочете писмото наум. Остана за миг дълбоко замислен, после вдигна глава и погледна Амабел:

— Удивително.

— Какво пише?

— Наистина е странно да откриеш нещо такова.

— О, Ноел, за бога, прочети ми го.

Той се подчини, но Амабел не разбра нищо.

— Какво е толкова удивително?

— Това е писмо до дядо ми.

— И какво?

— Никога ли не си чувала за Лорънс Стърн?

— Не.

— Бил е художник. От викторианската епоха. Постигнал е голям успех.

— Никога не съм го знаела. Нищо чудно, че е притежавал такова страхотно писмо.

Ноел не обърна внимание на неуместната й забележка.

— Писмо от Ърнест Уолъстън.

— Той също ли е бил художник?

— Не невежа такава, Ърнест Уолъстън не е бил художник. А индустриалец от викторианската епоха. Милионер, издигнал се сам до върха. Накрая си е заслужил титлата „пер“ и е започнал да се нарича лорд Дафтън.

— А картината… как се казваше?

— „Терасираната градина“. Била е рисувана по поръчка. Дафтън е поръчал на Лорънс Стърн да я нарисува.

— И за това не съм чувала никога.

— А би трябвало. Картината е много известна. През последните десет години виси в музея „Метрополитън“ в Ню Йорк.

— Как изглежда?

Ноел не отговори веднага. Беше смръщил вежди и опита да си спомни картината, която бе виждал само като репродукции на страниците на някакво периодично издание.

— Градина на терасиран терен. В Италия очевидно. Ето защо е посетил Рапало. Група жени, облегнали се на перилата. И рози навсякъде. Кипариси и синьо море и момче, което свири на арфа. Много е красива — погледна отново писмото и всичко си дойде на мястото. Разбра как се бе случило всичко. — Ърнест Уолъстън се е издигнал в обществото и си е построил впечатляваща огромна къща в Линкълншър. Поръчал е специално да му изтъкат килими във Франция и тъй като не е бил наследил портрети, които да окачи по стените, е поръчал на най-известния по онова време художник да му нарисува картина. В онези дни това е било като да поръчаш снимането на филм в наше време. Трябвало е да се обмислят мястото, костюмите, моделите. После, след като всичко това е било решено и проучено, художникът е правел груба маслена скица, която клиентът непременно е трябвало да види. На художника все още са му предстояли месеци работа. Трябвало е да биде сигурен, че ще удовлетвори исканията на клиента, за да остане доволен и да плати исканата сума.

— Разбирам — тя се отпусна във водата и косата й заплува около нея както на Офелия. Замисли се. — Но все още не разбирам защо се вълнуваш така.

— Ами… Никога не съм се замислял за онези маслени скици. Или съм забравил.

— Толкова ли са важни?

— Не знам. Възможно е.

— В такъв случай много добре, че открих писмото в подгъва. Каква умница съм!

— Да. Малката ми умница.

След малко сгъна писмото, сложи го в джоба си, изпи питието си и се изправи. Погледна часовника си.

— Вече е седем и половина. По-добре се облечи.

— Ти къде отиваш?

— Да се преоблека.

Остави я във ваната, отиде в стаята си и затвори вратата след себе си. После много тихо отвори другата врата и излезе в коридора. Заслиза по стълбите, а дебелият килим заглушаваше стъпките му. В подножието на стълбите спря, колебаейки се. Наоколо не се виждаше жива душа, макар че от задната част на къщата долитаха гласове и приятни подрънквания на чаши и съдини, а в ноздрите му нахлуваше приятният аромат на ястия. Това обаче не го отклони от намеренията му, защото в момента в главата му имаше една-единствена мисъл — да открие телефон.

Намери един апарат почти веднага в коридора — в стъклена кабинка под стълбите. Влезе и затвори вратата, вдигна слушалката и набра лондонски номер. Отговориха му почти веднага:

— Едуин Мънди.

— Едуин, на телефона е Ноел Кийлинг.

— Ноел, отдавна не сме се виждали — гласът му бе дрезгав, говореше с едва доловимия акцент на кокни, от който така и не бе успял да се отърве. — Как са нещата при теб?

— Чудесно, но виж, нямам много време. В провинцията съм. Просто исках да те попитам нещо.

— Каквото и да е, стари приятелю.

— Говоря за Лорънс Стърн. Слушаш ли ме?

— Да.

— Знаеш ли дали на пазара са се появявали някои от предварителните му маслени скици?

Пауза. После Едуин каза предпазливо:

— Интересен въпрос. Защо? Разполагаш ли с такива?

— Не. Дори не знам дали съществуват? Затова ти се обаждам.

— Не съм чувал някоя да се е появявала във важните галерии. Но, разбира се, има и дребни търговци из цялата страна.

— Колко… — Ноел прочисти гърлото си и опита отново. — Колко може да донесе такова нещо при сегашното състояние на пазара?

— Зависи от картината. Ако е скица на някоя от значителните му творби, предполагам, около 4000 или 5000… Но помни, стари приятелю, това е само предположение. Не мога да кажа със сигурност, преди да я видя.

— Казах ти. Нямам нищо.

— Защо се обаждаш, тогава?

— Току-що осъзнах, че такива скици може да се намират вкъщи, без никой от нас да знае.

— Искаш да кажеш — в къщата на майка ти ли?

— Е, да, все някъде трябва да бъдат.

— Ако ги намериш — продължи Едуин с най-благовъзпитания си тон — предполагам, че ще ми възложиш продажбата.

Ноел обаче нямаше намерение да се предаде така лесно.

— Първо трябва да се добера до тях — после, преди Едуин да успее да каже още нещо, приключи разговора — Трябва да тръгвам, Едуин. Вечерята е след пет минути, а дори не съм се преоблякъл, благодаря ти за помощта и съжалявам, че те обезпокоих.

— Няма проблем, мило момче. Радвам се, че ти помогнах. Интересна възможност. Желая ти успех в търсенето.

Затвори. Ноел бавно постави слушалката на мястото й. 4000–5000 лири. Повече, отколкото се осмеляваше да мечтае. Пое си дълбоко дъх, отвори вратата и излезе в коридора. Наоколо все още нямаше никой и тъй като никой не го видя, не се налагаше да плати за разговора.

[1] Сър Джон Евърет Миле (1829–1896) — британски художник и илюстратор, един от основателите на Прерафаелитското братство. — Б.пр. ↑

Ханк

В последния момент, когато всичко бе готово за вечерята й насаме с Ханк Спотсууд, Оливия се сети, че не се е обадила на майка си с предложението да я посети на следващия ден в Глостършър, за да помързелува в събота с нея. Белият телефон беше до дивана, на който седеше. Набра номера и чу такси да приближава към дома й. Инстинктивно усети, че е Ханк. Поколеба се. Майка й обичаше да говори по телефона, да разменя новини и въпрос не можеше да става просто да се разбере с нея и да затвори. Чу таксито да спира пред вратата й, спря да набира и остави телефона на мястото му. Майка й не си лягаше преди полунощ.

Стана, оправи възглавничките и се огледа, за да се увери, че всичко е съвършено. Така беше. Приглушено осветление, питиета, лед в сребърната кофичка, тиха музика. Обърна се към огледалото над камината и оправи косата си и яката на кремавата си сатенена блуза „Шанел“. Беше си сложила малки перлени обеци, гримът й беше перлен, нежен и много женствен, за разлика от изненадващо наситените цветове, които използваше през деня. Чу вратата да се отваря и да се затваря. Стъпки. Звънецът.

Отиде да отвори, без да бърза.

Той стоеше на прага в дъжда. Мъж със силно изразени черти, привлекателен, в края на четирийсетте, в ръцете, както се очакваше, с букет червени рози с дълги стъбла.

— Здравей.

— Заповядай. Каква ужасна вечер. Но намери пътя.

— Разбира се. Без проблем.

Той влезе, тя затвори вратата и той й подаде цветята.

— Малък подарък — каза и се усмихна.

Беше забравила колко привлекателна е усмивката му и колко бели, типично по американски са зъбите му.

— О, прекрасни са! — пое ги и автоматично наведе глава, да ги помирише, но те са били принудени да цъфнат в оранжерии и нямаха аромат. — Много мило от твоя страна. Свали палтото си и си налей питие, а аз ще отида да ги сложа във вода.

Занесе ги в малката си кухня, намери ваза, напълни я с вода и сложи розите в нея така, както си бяха — без да ги подреди. Но розите винаги са си били просто грациозни. Взе вазата и се върна в дневната. Постави я с известна тържественост, на видно място върху бюрото си. Червените рози на фона на бялата стена бяха ярки като кървави капки.

Обърна се към него.

— Много мило, че си се сетил. Наля ли си питие?

— Налях си скоч. Надявам се, че нямаш нищо против — остави чашата си. — Какво да ти приготвя?

— Същото. С вода и лед.

Тя се отпусна в ъгъла на дивана, свила крака близо до тялото, и се загледа как борави с чашите и бутилките. Той й подаде питието, тя протегна ръка и го пое, а той взе своята чаша и се настани на фотьойла срещу камината, вдигайки чашата си.

— Наздраве!

— Наздраве! — каза Оливия.

Отпиха. И започнаха да разтоварят. Беше им лесно да намират думите, чувстваха се уютно един с друг. Той се възхити на къщата й заинтересува се от картините й, попита я за работата й и поиска да узнае как и на чие парти се е запознала със семейство Риджуей, на чието парти се бяха срещнали преди две вечери. А после, след тактично зададените си въпроси, започна да й разказва за себе си — в бизнеса с килими е и е в Англия заради Международната текстилна конференция, отседнал е в „Риц“. От Ню Йорк е, но се е преместил на Юг, в Далтън, Джорджия, заради работата си.

— Преместването вероятно е било голяма промяна в начина ти на живот. От Ню Йорк в Джорджия.

— Да — той сведе поглед и започна да върти чашата в ръцете си. — Но се случи в подходящ момент. Със съпругата ми се бяхме разделили наскоро и това улесни уреждането на домашните ни въпроси.

— Съжалявам.

— Няма за какво да се съжалява. Просто едно от онези неща.

— Имаш ли деца?

— Да. Двама тийнейджъри — момче и момиче.

— Виждаш ли ги достатъчно често?

— Разбира се. Прекарват лятната си ваканция с мен. Югът е добро място за децата. Могат да играят тенис през цялата година, да яздят, да плуват. Членуваме в местния клуб и така могат да се срещат с много млади хора на тяхната възраст.

— Звучи забавно.

В разговора настъпи пауза. Оливия тактично чакаше, даваше му възможност да извади от портфейла си снимките на децата си, което за щастие той не направи. Започваше да й харесва все повече и повече. Каза:

— Чашата ти е празна. Искаш ли друго питие?

Продължиха да разговарят. Насочиха се към по-сериозни теми — американските политици, икономическото равновесие между двете страни. Неговите мнения бяха едновременно либерални и практични и макар да й каза, че е гласувал за републиканците, изглеждаше дълбоко загрижен за проблемите на Третия свят. След известно време той погледна часовника си и с известна изненада осъзна, че е вече девет часа.

Тя каза:

— Мисля, че вече е време да хапнем.

Той стана, взе празните чаши и я последва в малката трапезария. Тя включи приглушеното осветление и разкри очарователно подредената маса, кристала, сребърните прибори и в средата — ранните лилии. Светлината, макар и приглушена, но все пак достатъчна, за да забележи веднага кобалтовосинята стена, покрита от пода до тавана със снимки в рамки. Вниманието му веднага бе отвлечено от храната.

— Хей, каква страхотна идея!

— Семейните снимки винаги са ми се стрували проблем. Никога не знам къде да ги сложа, и разреших въпроса, като просто покрих стената с тях.

Тя отиде зад барплота на малката кухня и взе пастет и черен хляб, а той продължаваше да стои с гръб към нея и да разглежда снимките с интереса и вниманието на посетител на художествена галерии.

— Кое е онова красиво момиче?

— Сестра ми Нанси.

— Прекрасна е.

— Беше — съгласи се Оливия. — Но се отпусна, как го казват. Напълня доста и, общо взето, се превърна в лелка на средна възраст. Но наистина беше прекрасна като момиче. Снимката е направена малко преди сватбата й.

— Къде живее?

— В Глостършър. Има две ужасни деца и скучен съпруг, а представата й за рая е да се разхожда наоколо в компанията на два лабрадора и да поздравява с висок глас всичките си приятели — той се обърна, смръщил озадачено вежди, и Оливия се засмя. — Дори не знаеш за какво говоря, нали?

— Да. Но схванах идеята — отново се обърна към снимките. — А коя е красивата дама?

— Майка ми.

— Нямаш ли снимка на баща си?

— Не. Баща ми не е жив. Но ето онова там е брат ми Ноел. Красивият мъж със сините очи.

— Наистина е красив. Женен ли е?

— Не. Вече е почти на трийсет, но все още не е женен.

— Има ли приятелка?

— Не и такава, с която да живее. Всъщност никога не е живял с жена. Ужасява се от обвързването. Разбираш ли, той е от онези мъже, които никога не приемат покана за парти, ако изникне нещо по-добро.

Раменете на Ханк се разтресоха беззвучно.

— Не си много мила, що се отнася до семейството ти.

— Знам. Но какъв е смисълът да храниш сантиментални илюзии, особено когато си достигнал моята възраст?

Излезе иззад плота и остави на масата пастета, маслото и хляба. След това запали свещите.

— А кой е това?

— Кой по-точно?

— Мъжът с момичето.

— О! — застана до него. — Козмо Хамилтън. Момичето е дъщеря му Антония.

— Хубаво дете.

— Снимката е правена преди пет години. Тя трябва вече да е на осемнайсет.

— Роднини ли са ти?

— Не. Той е приятел. Беше приятел. Любовник всъщност. Има къща в Ибиса и преди пет години живях там една година, за да си почина…

Ханк повдигна вежди.

— Една година. Това е доста време.

— Мина много бързо.

Усещаше погледа му.

— Обичаше ли го?

— Да. Никого не съм обичала повече.

— Защо не се омъжи за него… Или може би той вече е бил женен?

— Не. Беше разведен. Не се омъжих за него, защото не исках да се омъжа. И все още не искам.

— Виждаш ли се още с него?

— Не. Сбогувах се с него и това беше краят на връзката ни.

— А дъщеря му Антония?

— Не знам какво е станало с нея.

— Пишете ли си?

Оливия сви рамене.

— Изпращам му картички за Коледа. Така се разбрахме. Всяка година коледна картичка с червеношийка.

— Не ми се струва много щедро.

— Не е, нали? За теб вероятно е невъзможно да разбереш. Но важното е, че Козмо разбира — усмихна се. — Сега, ако си свършил с роднините и приятелите ми, какво ще кажеш да налееш виното и да хапнем?

Той каза:

— Утре е събота. Какво правиш обикновено в събота?

— Понякога ходя някъде за уикенда. Понякога просто си седя у дома. Отпускам се или пък каня приятели за по питие.

— Планирала ли си нещо за утре?

— Защо?

— Нямам уредени срещи. Мислех, че можем да вземем кола и да отидем някъде заедно… Ще можеш да ми покажеш така известната английска провинция, за която чувам непрекъснато, но още не съм виждал.

Бяха свършили вече с вечерята, чиниите бяха оставени на масата, светлините — изгасени. С бренди и кафе седнаха отново до камината, но този път и двамата на дивана — в двата му края, полуобърнати един към друг. Оливия бе положила тъмнокосата си глава върху възглавничката в индийско розово и бе свила краката си под себе си. Единият от скъпите й кожени пантофи бе паднал от крака й на пода. Тя каза:

— Смятах утре да посетя мама в Глостършър.

— Тя очаква ли те?

— Не. Но смятах да й се обадя, преди да си легна.

— Налага ли се да отидеш?

Оливия се замисли. Беше решила да отиде и се бе почувствала по-добре, след като бе взела решението. Но сега…

— Не. Не се налага. Но тя не беше добре напоследък, а и не съм я виждала отдавна. Трябва да отида.

— Колко ще трябва да те убеждавам, за да промениш решението си?

Оливия се усмихна. Отпи щедра глътка от силното ароматно кафе и остави чашката си точно в центъра на чинийката.

— Как ще ме убедиш?

— Мога да те изкуша с храна в ресторант четири звезди. Или с разходка край реката. Или сред природата. Ще ти предложа онова, което ти доставя най-голямо удоволствие.

Оливия се замисли.

— Предполагам, че мога да отложа посещението си за другата седмица. След като не ме очаква, няма да бъде разочарована.

— Ще дойдеш значи.

Тя взе бързо решение.

— Да, ще дойда.

— Да наема ли кола?

— Аз имам достатъчно добра собствена кола.

— Къде ще отидем?

Оливия сви рамене и остави чашката си с кафе.

— Където искаш. В Ню Форест, нагоре по реката до Хенли. А може в Кент и да разгледаме градините в Сисингхърст.

— Не може ли да решим утре?

— Щом искаш.

— В колко часа ще тръгнем?

— Рано, мисля. За да излезем от Лондон, преди движението да е станало непоносимо.

— В такъв случай може би е време да се върна в хотела.

— Да — каза Оливия. — Може би е време.

Но нито един от двамата не помръдна. Погледите им се срещнаха и се задържаха. Беше много тихо. Музиката бе спряла, тъй като дискът отдавна бе свършил, дъждът плющеше по прозореца. Мина кола, а малкият часовник на лавицата над камината отброяваше секундите. Беше почти един часа след полунощ.

Той се премести към нея — нещо, което тя знаеше, че ще направи — и я прегърна така, че главата й вече почиваше не върху възглавничката, а върху широките му гърди. С другата ръка отметна косата от бузата й, повдигна брадичката й, наведе се и я целуна по устата. Ръката му се спусна към шията й, а после към извивката на малките й гърди. Каза:

— Цялата вечер очаквам това.

— А на мен ми се искаше да го направиш.

— Щом ще тръгваме толкова рано сутринта, не е ли глупаво да измина целия този път до „Риц“, за да поспя четири часа, а после да се върна при теб?

— Ужасно глупаво.

— Може ли да остана?

— Защо не?

Той се отдръпна леко назад и сведе поглед към обърнатото й нагоре лице, а очите му изразяваха едновременно желание и леко учудване.

— Но нямам нито бръснач, нито четка за зъби.

— Аз имам. Нови, които държа за гости. Или за спешни случаи.

Той се засмя.

— Ти си удивителна жена.

— Казвали са ми го.

Оливия се събуди рано, както винаги. В седем и половина сутринта. Завесите бяха спуснати, но помежду им имаше пролука и въздухът нахлуваше в стаята, свеж и студен. Току-що се бе съмнало, небето бе ясно. Може би денят щеше да е чудесен.

Тя остана да лежи, сънена и отпусната, усмихната доволно, спомняща си изминалата нощ и предвкусваща удоволствията на предстоящия ден. Обърна глава и загледа с огромно задоволство мъжа, който спеше в другата половина на огромното легло. Едната му ръка бе под главата, другата лежеше върху дебелото бяло одеяло. Беше силно загоряла, както и цялото му здраво и по младежки стегнато тяло, и обсипана със златисти косъмчета. Протегна ръка и я докосна — така, както би докоснала порцелан или статуя, само заради чисто чувственото удоволствие да усети формата и извивката й под върховете на пръстите си. Лекото й докосване не го обезпокои и когато тя отдръпна ръката си, пак не го събуди.

Сънливостта й я бе напуснала, заменена от обичайната и неспокойна енергия. Вече беше съвсем будна и нетърпелива да тръгне. Седна предпазливо в леглото, отметна завивките и стана. Напъха босите си крака в пантофите и протегна ръка към бледорозовия вълнен халат. Облече го и завърза копринените му връзки около тънката си талия. Излезе от спалнята, затвори тихо вратата след себе си и слезе по стълбите.

Дръпна завесите и видя, че денят наистина обещава да бъде съвършен. Миналата нощ бе застудяло, но сега небето беше безоблачно и първите коси лъчи на зимното слънце вече проникваха в безлюдната улица. Отвори входната врата, взе млякото занесе го в кухнята и го прибра в хладилника. Нареди в съдомиялната чиниите, останали на масата след вечерята, и подреди масата за закуска. Сложи кафе да се вари, приготви яйца с бекон и овесена каша. Върна се в дневната, оправи възглавничките, изми чашите и запали камината. Розите, които й бе подарил, започваха да се разтварят, венчелистчетата се извиваха и приличаха на ръце, които молят. Спря се, за да ги помирише, но, бедните, все още не излъчваха аромат. „Няма значение, каза им, пак сте красиви. И трябва да се задоволите с красивия си външен вид.“

Изтрака капакът на пощенската кутия и пощата падна на килимчето до входната врата. Беше прекосила наполовина стаята, за да я вземе, когато звънна телефонът. Втурна се да го вдигне, защото не искаше да разбуди мъжа, който продължаваше да спи на горния етаж.

— Ало.

В огледалото над камината виждаше отражението на лицето си — без грим, а тъмната й коса се бе спуснала над едната й буза. Отметна я назад и тъй като не бяха й отговорили, повтори:

— Ало?

Чуха се пукане и жужене и накрая женски глас:

— Оливия?

— Да.

— Обажда се Антония.

— Антония?

— Антония Хамилтън. Дъщерята на Козмо.

— Антония! — Оливия се отпусна в ъгъла на дивана, подви крака и притисна слушалката към ухото си. — Откъде се обаждаш?

— От Ибиса.

— Чува се така, сякаш си в съседната стая.

— Знам. Връзката е добра. Слава богу.

Нещо в младежкия глас привлече вниманието й. Усмивката й се стопи, пръстите й стиснаха здраво гладката бяла слушалка.

— Защо се обаждаш?

— Трябва да знаеш, Оливия. Мисля, че е доста тъжно. Баща ми почина.

Мъртъв. Козмо беше мъртъв.

— Мъртъв — прошепна думата, без дори да знае, че е излязла от устата й.

— Почина късно в четвъртък вечерта в болницата… Погребението беше вчера.

— Но… — Козмо беше мъртъв. Не беше за вярване. — Но… как? Защо?

— Аз… Не мога да ти кажа, не и по телефона.

Антония беше без Козмо в Ибиса.

— Откъде се обаждаш?

— От бара на Педро.

— А къде живееш?

— В „Кен Делт“.

— Сама ли си там?

— Не. Томеу и Мария се преместиха при мен, за да ми правят компания.

— Но…

— Оливия, трябва да дойда в Лондон. Не мога да остана тук, защото къщата не е на татко и… и по хиляди други причини. И ще трябва да си намеря работа. Ако дойда… ще може ли да остана при теб няколко дни, докато уредя нещата си? Не бих те молила, ако имаше към кого друг да се обърна.

Оливия се колебаеше и се мразеше заради колебанието си, но всеки неин инстинкт крещеше срещу нахлуването на когото и да било, дори и на Антония, в скъпоценното лично пространство на дома и живота й.

— А… а майка ти?

— Тя се омъжи втори път. Сега живее на Север, близо до Хадърсфийлд. Не искам да ходя там… И това ще ти обясня по-късно. Само за няколко дни, както казах, докато се организирам.

— Кога искаш да дойдеш?

— Следващата седмица. Може би във вторник, ако успея да намеря свободно място за някой полет. Ще бъде наистина само за няколко дни, Оливия.

Умолителната нотка в гласа й, долитащ по километрите телефонен кабел, така млад и уязвим като на дете… Неочаквано Оливия си спомни Антония такава, каквато я бе видяла за първи път, да тича през залата за пристигащи пътници на летището, за да се хвърли в прегръдките на Козмо. „Антония те моли за помощ, глупава краво, каза си. Дъщерята на Козмо, а Козмо е мъртъв, а фактът, че се обръща към теб, е най-големият комплимент, който може да ти направи. Поне веднъж в живота си престани да мислиш само за себе си.“

Усмихна се, сякаш Антония можеше да я види. Усмивката трябваше да я успокои и да я окуражи. Каза топло.

— Разбира се, че може да дойдеш. Съобщи ми кога пристига самолетът ти, и ще те посрещна на „Хийтроу“. И тогава ще ми разкажеш всичко.

— О, ти си истинска светица. Няма да ти създавам проблеми.

— Разбира се, че няма — с практичния си ум започна да обмисля други евентуални трудности. — Имаш ли достатъчно пари?

— О! — в гласа на Антония се долови изненада, като че ли въобще не се беше замислила за подобни подробности. И вероятно не беше. — Така мисля.

— Имаш ли достатъчно да платиш самолетния билет?

— Да, така мисля.

— Тогава ми се обади и ще те чакам.

— Много ти благодаря. И… съжалявам, че трябваше да ти съобщя за татко…

— Аз също съжалявам за него — това бяха най-слабо изразените чувства в живота й. Затвори очи, за да прогони болката от загубата, която дори не бе осмислила още напълно. — Той беше много специален човек.

— Да — Антония плачеше. Чуваше хлипанията й и едва ли не виждаше сълзите й. — Да… Дочуване, Оливия.

— Дочуване.

Антония затвори.

След малко Оливия тромаво върна слушалката на мястото й. Изведнъж й стана студено. Сгушена в ъгъла на дивана, се обгърна с ръце и огледа блестящата от чистота и подредена дневна, в която нищо не се беше променило и все пак всичко беше различно. Защото Козмо го нямаше, беше мъртъв. И остатъка от живота си Оливия щеше да живее в свят, в който Козмо го нямаше. Спомни си онази топла вечер, в която седяха пред бара на Педро и слушаха момчето да изпълнява концерта на Родриго за китара, а нощта бе изпълнена с музиката на Испания. Защо се сети точно за това, когато имаше толкова скъпи спомени от връзката си с Козмо?

Чу стъпки и вдигна поглед. Ханк Спотсууд слизаше по стълбите. Беше облякъл огромния й бял халат за баня и не изглеждаше смешно в него, защото халатът и бездруго беше мъжки. Беше доволна, че не изглежда смешно. Не би могла да го понесе в този момент, ако изглеждаше смешно. Това бе истинска лудост, защото какво значение имаше как изглежда той, след като Козмо беше мъртъв?

Гледаше го безмълвно. Той каза:

— Чух те да говориш по телефона.

— Надявах се да не те събудя.

Не знаеше, че е смъртнобледа, а тъмните й очи бяха като две дупки в лицето й.

— Какво има? — попита той.

Брадата му бе набола, косата му бе рошава. Замисли се за изминалата нощ и се зарадва, че той бе останал.

— Козмо е починал. Мъжът, за когото ти разказах снощи. Мъжът от Ибиса.

— О, мили боже!

Седна до нея, взе я безмълвно в прегръдките си, като че тя беше наранено дете, което имаше нужда от утеха. Притисна лице към собствената си хавлия, тя отчаяно се молеше да може да заплаче. Копнееше сълзите да се излеят, мъката да намери някакъв физически отдушник и така да намали болката, която я стискаше право за гърлото. Но това не се случи. Никога не плачеше.

— С кого говори по телефона?

— С дъщерята на Козмо, Антония. Бедното дете. Починал е в четвъртък вечер. Погребението е било вчера. Не знам нищо повече.

— На колко години беше?

— На около шейсет… предполагам. Но толкова млад.

— Какво се е случило?

— Не знам. Не искаше да ми каже по телефона. Каза само, че е починал в болницата. Тя… иска да дойде в Лондон. Ще пристигне следващата седмица. И ще остане при мен няколко дни.

Той не каза нищо, но я прегърна още по-здраво и я потупа по рамото, сякаш се опитваше да успокои силно напрегнато животно. След малко тя се поуспокои. Престана да усеща студ. Отскубна се от прегръдката му и вече спокойна и отново себе си, го отблъсна леко.

— Съжалявам — извини се. — Обикновено ме съм такова емоционална.

— Има ли нещо, което мога да направя?

— Никой нищо не може да направи. Всичко е свършено.

— А плановете ни за днес? Искаш ли да се откажем? Просто ще изчезна, няма да се мяркам пред очите ти, ако предпочиташ. Може би искаш да останеш сама.

— Не, не искам да бъда сама. Последното, което искам, е да бъда сама — след като подреди разбърканите си мисли, разбра, че най-важното в този момент бе да съобщи на майка си за смъртта на Козмо. — Но се страхувам, че Сисингхърст и Хенли отпадат. Ще се наложи все пак да отида до Глостършър и да се видя с майка ми. Казах ти, че тя не беше добре напоследък, но не и че прекара лек инфаркт. А толкова много обичаше Козмо. Дойде ни на гости, когато живеех в Ибиса. Толкова щастливо време беше. Едно от най-щастливите в живота ми. Трябва да й кажа за смъртта му, и то не по телефона — погледна го. — Имаш ли нещо против да дойдеш с мен? Опасявам се, че пътуването е дълго, но тя ще ни поднесе прекрасен обяд и ще прекараме един спокоен следобед с нея.

— Ще се радвам да дойда. Ще те закарам.

Беше като скала. Тя успя да се усмихне, изпълнена с благодарност.

— Ще й се обадя — протегна ръка към телефонната слушалка. — И ще й кажа да ни чака за обяд.

— Не може ли да я изведем на обяд?

Оливия набра номера.

— Не познаваш майка ми.

Той прие думите й и се изправи.

— Усещам аромата на кафе отбеляза. — Какво ще кажеш да приготвя закуска?

Потеглиха в девет часа. Оливия седеше на предната седалка на собственото си алфа ромео, а Ханк шофираше. Отначало изключително внимателно, като все се опитваше да запомни в коя лента на платното трябва да остане, но след като спряха да заредят, стана по-уверен, набра скорост и поеха по магистралата към Оксфорд със стабилните 130 километра в час.

Не разговаряха. Неговото внимание бе погълнато от пътя и трафика. Оливия бе доволна от мълчанието, бе заровила брадичка дълбоко в яката на коженото си палто, гледайки, но не виждайки мрачния пейзаж, който прелиташе край прозореца.

Но след Оксфорд нещата се пооправиха. Денят искреше, макар и зимен, а с издигането на слънцето в зимното небе скрежът по тревата и полята се разтопи; голите дървета хвърляха дълги сенки върху шосето. Фермерите бяха започнали да орат и ята чайки следваха тракторите и браздите по току-що обърнатата черна пръст. Минаха през малки и оживени в съботната утрин градчета. Тесните улици бяха отеснели още повече от редиците автомобили, паркирани пред магазините за уикендския пазар, тротоарите гъмжаха от майки, деца и детски колички, а количките на супермаркета превозваха до автомобилите дрехи, играчки, балони, цветя, пресни плодове и зеленчуци и какво ли още не. По паветата на двора пред една селска кръчма още по-навътре в провинцията отекваха конски копита, въздухът бе изпълнен с рева на ловджийските рогове и виковете на ловджиите, които сияеха в розовите си сака. Ханк не можеше да повярва на късмета си.

— Господи, погледни това! — повтаряше непрекъснато. Канеше се да спре, за да погледа, но един млад полицай твърдо му махна да продължи. И той се подчини, макар и с голяма неохота, поглеждайки през рамо към традиционната английска сцена. — Изглеждаше като от филм с тази стара странноприемница с панирания двор. Трябваше да си взема фотоапарата.

Оливия беше доволна заради него.

— Не можеш да се оплачеш, че не получаваш онова, което си искал. Можеше да обиколим цялата страна и пак да не видим нещо такова.

Пред тях вече се простираха земите на Котсуолд. Пътищата станаха по-тесни, виеха се през кални ливади и минаваха по малки каменни мостове. На слънчевата светлина блестяха къщи и стопански постройки, изградени от добивания в Котсуолд жълт камък, пред къщите имаше градинки, които през лятото избуяваха в богатство от цветове, а в овощните градини растяха сливови и ябълкови дървета.

— Мога да разбера желанието на майка ти да живее тук. Никога не съм виждал такава природа. И всичко е толкова зелено.

— Може да ти се види странно, но тя не дойде тук заради красивата природа. Когато продаде къщата в Лондон, възнамеряваше да отиде да живее в Корнуол. Живяла е там като дете и копнееше да се върне в земята на детството си. Но сестра ми Нанси реши, че Корнуол е прекалено далеч и че тя ще трябва да живее отделена от всичките си деца. И й намери тази къща. Както се оказа, това е било за добро, но по онова време бях ядосана на сестра ми, че се намесва така грубо в живота й.

— Майка ти сама ли живее?

— Да. В това е проблемът. Лекарите казват, че не бива да живее повече сама. Нанси смята, че трябва да й намерим икономка, но знам, че майка ми би се възпротивила с всички сили. Тя е ужасно независима, а и не е толкова стара. Само на шейсет и четири е. Чувствам, че ще бъде обида за интелигентността й, ако започнем да се държим с нея като със слабоумна. Тя въобще не се спира. Готви, грижи се за градината, приема гости, чете всичко, което й попадне, слуша музика и говори дълго по телефона. Понякога пътува в чужбина, за да се види с приятели. Обикновено ходи до Франция, баща й е бил художник и като дете е прекарвала доста време в Париж обърна се и се усмихна на Ханк. — Но защо ти разказвам за майка си? След малко ще можеш и сам да я видиш.

— На нея харесва ли й Ибиса?

— Обожава острова. Козмо живееше в стара селска къща навътре в острова. Беше много идилично. Точно каквото майка ми обича. Щом й останеше свободна минута, отиваше в градината с чифт лозарски ножици в ръце точно както ако си беше у дома.

— Познава ли Антония?

— Да. Гостуваха ни на Ибиса по едно и също време. Станаха големи приятелки. Между тях не съществуваше бариерата на възрастта. Майка ми умее прекрасно да общува с младите. Много по-добре, отколкото аз бих могла, ако някога ми се наложи — замълча за малко, после добави в импулсивен пристъп на откровение: — Не съм сигурна в себе си дори сега. Искам да помогна на детето на Козмо, но не ми допада идеята някой да живее с мен независимо за колко кратко. Не е ли срамно?

— Не. Естествено е. Тя колко ще остане?

— Докато си намери работа, предполагам. И квартира.

— А има ли някакви квалификации за работа?

— Нямам представа.

Вероятно нямаше. Оливия въздъхна дълбоко. Сутрешните събития я бяха изтощили емоционално и физически. Не само че не се бе справила с шока и мъката от смъртта на Козмо, но и на всичко отгоре се чувстваше обсадена от проблемите на други хора. Антония щеше да пристигне и да остане при нея, щеше да се наложи да я утешава, да я окуражава и да я подкрепя и накрая вероятно дори да й намери работа. Нанси щеше да продължи да й се обажда и да й досажда с въпроса за икономката на майка им, докато майка им щеше да се бори със зъби и нокти, за да остане сама. И още…

Потокът от мисли изведнъж секна. После внимателно се върнаха. Нанси. Майка им. Антония. Но, разбира се. Ето го и решението. Проблемите, когато се решават заедно, успешно се ликвидират един друг и резултатът е съвършен като самата простота.

Тя каза:

— Току-що ми хрумна блестяща идея.

— Каква?

— Антония може да дойде да живее с майка ми.

Ако очакваше незабавен ентусиазъм от него, то това не се случи. Ханк обмисли думите й, преди предпазливо да попита:

— Но дали тя ще иска?

— Разбира се. Казах ти — тя обожава мами. Антония не искаше тя да си тръгва, когато двете ни гостуваха в Ибиса. И какво по-добро за Антония, която току-що е изгубила баща си, да прекара няколко седмици на това тихо място под грижите на майка ми, преди да започне да обикаля улиците на Лондон, търсейки си работа?

— Тук си права.

— А и мами няма да се чувства така, както би се чувствала в компанията на икономка. Ще има приятел до себе си. Ще й го предложа още днес. Ще видим какво мисли. Но съм почти сигурна, че няма да откаже.

Решаването на проблемите и вземането на решения винаги я зареждаха с живот и енергия и тя изведнъж се почувства по-добре. Седна, свали сенника и се огледа в огледалото на гърба му. Видя лицето си, все още смъртнобледо, а под очите й имаше сини петна, сякаш някой я бе удрял. Тъмната яка на коженото й палто подчертаваше бледността й. Надяваше се, че майка й няма да направи някоя забележка за това. Сложи червило на устните си, вчеса косата си, събра сенника и отново насочи вниманието си върху пътя.

Вече бяха преминали през Бърфорд и им оставаха само около 4 километра, а пътят й беше познат.

— Тук трябва да завием надясно съобщи на Ханк.

Колата пое по тясно шосе и те видяха табелата с надпис „Темпъл Падли“. Той намали рязко и буквално запълзяха. Пътят се изкачваше нагоре, криволичеше по хълмовете и като стигнаха горе, селото се разкри пред тях сгушено в долината, а край него се виеше Уиндраш със сребристите си води. Появиха се и първите къщи, изградени от жълт камък, много стари и красиви. Видяха старата църква, заслонена от тисовите дървета. Мъж водеше пред себе си стадо овце, а пред кръчмата, която носеше името „Съдли Армс“, имаше спрени автомобили. Тук спря и Ханк и изключи двигателя.

Леко изненадана, Оливия се обърна и го погледна.

— Да не би да имаш нужда от едно питие? — попита учтиво.

Той се усмихна и поклати глава.

— Не. Но мисля, че би искала да прекараш известно време насаме с майка си. Ще сляза тук и ще дойда по-късно, ако ми обясниш как да намеря къщата.

— Третата по-нататък по пътя. Вдясно, с бяла порта. Но няма нужда да ме оставяш сама.

— Знам — потупа я по ръката. Но мисля, че така ще бъде по-лесно и за двете ви.

— Много си сладък — каза тя и беше искрена.

— Иска ми се да занеса нещо на майка ти. Дали тук ще ми продадат две бутилки вино?

— Да, особено ако кажеш, че са за госпожа Кийлинг. Вероятно ще ти продаде от най-скъпото си бордо.

Той се усмихна широко, отвори вратата и слезе. Тя проследи как прекосява павирания двор и се скрива в кръчмата, като внимателно навежда глава, за да не я удари в горния праг. Тя разкопча колана си, седна зад кормилото и запали двигателя. Беше почти дванайсет часа.

Пенелопе Кийлинг стоеше насред топлата си и уютна кухня и се опитваше да си спомни какво трябваше да свърши. След това реши, че вероятно няма какво повече да прави, тъй като всичко бе готово. Бе намерила време дори да се качи горе и да смени работните си дрехи с подходящи за неочакваните гости. Оливия винаги бе толкова елегантна и човек можеше поне да се постарае за нея. Затова бе облякла плътна пола от брокат (която много обичаше и беше много стара, всъщност полата беше ушита от стари завеси), мъжка вълнена риза на райета и жилетка без ръкави с цвета на макове. Дългите й чорапи бяха тъмни и дебели, обувките й — тежки и с връзки. На врата й висяха златни верижки, косата й беше направена наскоро и след като пръсна зад ушите си малко парфюм, я обхвана празнично настроение и усети тръпката от очакването. Оливия я посещаваше рядко, поради което гостуванията й ставаха само по-скъпи и по-ценни, и Пенелопе започна с приготовленията за обяда още щом й се обадиха рано сутринта.

Но вече всичко бе готово. Огънят в дневната бе запален, напитките — сервирани, виното — изстудено. Тук, в кухнята, ухаеше на бавно печащо се говеждо филе с лук и картофи. Сама бе приготвила хлебчетата, обелила ябълките и настъргала морковите. По-късно щеше да нареди различните видове сирене върху подноса, да смели кафе и да го сервира с хубавата сметана, която бе купила от селската мандра. Сложи престилка, за да не изцапа дрехите си, изми разпръснатите из кухнята мръсни съдини и ги нареди върху сушилника. Прибра тенджерите, избърса масата с влажен парцал, напълни каната с вода и поля здравеца си. След това развърза престилката и я окачи на гвоздея.

Пералнята бе спряла. Тъй като нямаше сушилня, переше само когато денят бе хубав, за да можеше дрехите да изсъхнат бързо.

Обичаше прането да съхне на открито, защото тогава ухаеше свежо и се гладеше много по-лесно. Оливия и приятелят й щяха да пристигнат всеки момент, но въпреки това взе голямата плетена кошница и извади прането в нея. Мина през оранжерията и излезе в градината. Прекоси моравата, мина през отвора в живия плет и се озова в овощната градина. Едната й половина бе преработена в зеленчукова градина, която даваше изобилен плод, но другата си оставаше така, както беше при покупката на къщата — с изкривени от старост ябълкови дървета и обсипана с глогини. Между три дървета беше опънато дълго въже и тук Пенелопе започна да простира. Едно от огромните удоволствия за нея беше да простира в ярка и ясна утрин. Някъде чуруликаше дрозд, а луковиците вече се подаваха от влажната земя. Беше ги засадила сама. Бяха хиляди глухарчета, минзухари и кокичета. Когато тези цветя преминеха, тревата ставаше наситенозелена и други диви цветя надигаха главици. Иглика, метличина и алени макове. И всички те израстваха от семена, които сама бе разпръснала.

На лекия бриз се развяха чаршафи, ризи, калъфки за възглавници, чорапи и нощници. Когато изпразни кошницата, тя я вдигна и си тръгна, но бавно, без да бърза, като първо се отби в зеленчуковата си градина, за да провери дали зайците не са нагризали младото пролетно зеле, а после се спря до калиновия храст, чието тънко стъбло бе задушено от тъмнорозовите цветове, които носеха аромата на лятото. Щеше да вземе лозарските ножици и да отреже едно-две клончета, за да внесе аромата им в дневната. Запъти се да си влезе, но вниманието й отново бе отвлечено — този път от прекрасната гледка на къщата зад широката зелена морава. Та се издигаше окъпана в слънчева светлина на фона на голите дъбове и ясното синьо небе. Беше дълга и ниска варосана панелна постройка, а тръстиковият покрив се подаваше навън от горните прозорци като гъсти вежди. „Подмоурс Теч“[1]. Оливия смяташе името за смешно и се смущаваше всеки път, когато трябваше да го произнесе. Дори беше предложила на Пенелопе да измисли някакво друго за старата къща. Но Пенелопе знаеше, че имената на къщите, също като имената на хората, не може да се променят. Освен това бе научила от викария, че Уилям Подмоур слагал тръстикови покриви на къщите в селото преди двеста години и къщата носи неговото име. С което въпросът приключваше.

Някога къщата е била разделена на две, но някой от предишните собственици бе избил разделящата двете половини стена. Това означаваше, че къщата има два входа, две стълбища и две бани. Означаваше също, че се влизаше от една стая в друга, което затрудняваше малко усамотението. И така, на долния етаж бяха кухнята, трапезарията, дневната и старата кухня на някогашната втора къща, където сега Пенелопе държеше градинските си принадлежности — сламената шапка, гумените ботуши, престилките, сандъчетата за цветя, ножиците, мотиките и така нататък. Над нея беше малката стая, в която бяха натъпкани вещите на Ноел, а после следваха в редица три големи спални. Стаята над кухнята беше нейната.

По дължината на цялата къща се простираше таванско помещение. Там беше прибрано всичко, което Пенелопе нямаше сърце да изхвърли, след като продаде къщата на „Оукли стрийт“ и за което нямаше място никъде другаде. Пет години вече си обещаваше, че тази зима ще разчисти, но всеки път, когато изкачеше недотам стабилните стъпала и се огледаше, се обезкуражаваше от количеството работа, която трябваше да свърши, и отново отлагаше.

Когато се нанесе тук, в градината бяха избуяли бурени, но за нея това бе част от забавлението. Беше вманиачена на тема градинарство и прекарваше всеки свободен момент навън — плевеше, копаеше лехи, тореше, режеше мъртвите дървета, садеше, орязваше храстите. Сега, след пет години, можеше да се изправи в градината и да огледа гордо плодовете на труда си. И тогава забравяше за Оливия и дори за времето. Често го правеше. И тогава времето губеше своето значение. Това бе едно от добрите неща на остаряването — човек не бързаше непрекъснато. През целия си живот Пенелопе се бе грижила за другите, но сега нямаше за кого другиго да мисли, освен за себе си. Имаше време да поспре и да се огледа и като се огледа, да си спомни. И така полезрението й се разширяваше — както гледката се открива от върха на планина — и със съзнанието, че е стигнала толкова далеч, беше смешно да не поспре и да не й се наслади.

Разбира се, възрастта идваше и с ужасните си недостатъци. Самота и болести. Хората непрекъснато говореха за самотата на старите хора, но на шейсет и четири, което не се смяташе за чак такова напреднала възраст, Пенелопе се наслаждаваше на усамотението си. Никога преди не беше живяла сама и в началото това й се видя странно, но постепенно се научи да приема самотата като благословия и да й се наслаждава. Това означаваше, че сутрин може да стане от леглото, когато пожелае, да се протегне лениво или да стои будна до два сутринта, за да слуша някои концерт. Храната бе другото нещо. Цял живот бе готвила за семейството и приятелите си. Беше отлична готвачка, но с течение на времето бе открила, че би искала да си почине дори от това и че е склонна да яде отвратителна според другите храна. Студен печен зелен боб, който ядеше с лъжица направо от тавата. Бутилирана сметана върху марулите и туршия, която би се срамувала да сервира на масата на „Оукли стрийт“. Дори болестите си имаха своите добри страни. След лекото неразположение преди месец, което лекарите настояваха да наричат инфаркт, за първи път в живота си осъзнаваше, че е смъртна. Това не я плашеше, защото никога не се бе страхувала от смъртта, но изостри възприятията й и й напомни за греховете, за които църквата непрекъснато предупреждаваше. Тя не бе особено религиозна и не размишляваше върху греховете си, които от гледна точка на църквата вероятно бяха хиляди, но сега започна да изрежда наум нещата, които не бе успяла да свърши. Като например изкачването на планините в Бутан, прекосяването на Сирийската пустиня и посещаването на руините в Палмира. Приемаше, че вече вероятно никога не би ги извършила, както и че нямаше да удовлетвори почти болезнения копнеж и да се завърне в Порткерис.

Четирийсет години бе прекалено дълго време. Тогава — в края на войната, се сбогува с баща си, качи се на влака с Нанси и замина за Лондон. Старецът почина следващата година и тя остави Нанси на грижите на свекърва си, за да отиде до Корнуол за погребението. Двете с Дорис останаха два дни след погребението, за да разчистят „Карн Котидж“ от вещите му, а после тя трябваше да се върне в Лондон към отговорностите си на майка и съпруга. И оттогава не бе стъпвала в Корнуол. А много искаше. Казваше си, че ще води там децата през ваканциите. Че те ще играят по плажовете, по които бе играла и тя, че ще търсят диви цветя из блатата. Но това изобщо не стана. Защо не се върна там? Какво се случи с годините, които бързо отминаваха — като пословичната бързотечаща вода под моста? Възможностите идваха и си отиваха, но тя никога не ги улови, главно защото нямаше време, нито пари за билети за влака, защото беше прекалено заета да се грижи за голямата къща, да се разправя с наемателите, да отглежда децата, да се справя с Амброуз.

Беше задържала „Карн Котидж“ четири години. Отказваше да продаде къщата, да признае, че никога няма да се върне там. Четири години тя бе давана чрез агент под наем на различни наематели и през цялото това време си казваше, че някой ден ще се върне там. Че ще заведе децата и ще им покаже квадратната бяла къща на върха на хълма със скритата зад високия жив плет градина и разкриващата се към залива и фара гледка.

Това продължи, докато накрая, по времето, когато бе в едно от най-тежките си финансови състояния, агентът я уведоми, че една възрастна двойка иска да види къщата и евентуално да я купи, за да има къде да живее след пенсионирането си. Освен че бяха възрастни, бяха и богати. Пенелопе, която по онова време се бореше да задържи главата си над водата с трите деца в училищна възраст и безполезен съпруг, откри, че не й остава нищо друго, освен да приеме щедрото им предложение. И така продаде „Карн Котидж“.

След това вече нито веднъж не помисли да се върне в Корнуол. Когато продаде къщата на „Оукли стрийт“, изрази желание да се върне да живее там, представяйки си изгладена от гранит малка къща с палма в градината, но Нанси я разубеди, което вероятно бе за добро. Освен това трябва да се отдаде дължимото на Нанси, защото Пенелопе се влюби в „Подмоурс Теч“ от пръв поглед и осъзна, че не иска да живее никъде другаде.

Но все пак… Щеше да е хубаво, ако можеше да отиде поне веднъж в Порткерис, преди да умре. Можеше да отседне при Дорис. Може би Оливия щеше да се съгласи да отиде с нея.

Алфа ромеото на Оливия мина през отворената порта и пое по покритата с чакъл алея, мина покрай порутения дървен навес, който служеше едновременно за гараж и склад за инструменти и спря пред задния вход на „Подмоурс Теч“. Наполовина остъклената врата водеше към веранда, покрита с плочки. Там окачваха палтата и шлиферите, шапките, чадърите. Сега се виждаше колекция от шапки, синьо-бял чадър, няколко бастуна и стикове за голф. От верандата се влизаше направо в кухнята, в която бе топло и миришеше на печено говеждо.

— Мами?

Не последва отговор. Оливия прекоси кухнята, влезе в оранжерията и веднага видя майка си в далечния край на моравата. Пенелопе стоеше неподвижно, като изпаднала в транс, с празната кошница на хълбок, а лекият бриз развяваше косата й.

Оливия отвори вратата към градината и се озова на студената, но ярка слънчева светлина.

— Ехо!

Пенелопе се стресна леко, видя дъщеря си и веднага тръгна да я посрещне.

— Мила.

Оливия не я беше виждала след боледуването и сега тревожно търсеше някакви признаци за промяна, като същевременно се страхуваше, че ще ги открие. Но като се изключеше лекото отслабване, майка й изглеждаше в добро здраве. Бузите й бяха румени, а походката — както винаги, по младежки пъргава. Не й се искаше да заличи щастливото изражение от лицето й с новината за смъртта на Козмо. Хрумна й, че може би хората са живи за някого, докато не разбере, че са мъртви. Може би дори беше жалко, че новините за смъртта въобще се съобщаваха.

— Оливия, как се радвам да те видя!

Защо стоиш тук с празната кошница в ръце?

— Ей така — стоя и гледам. Какъв божествен ден. Добре ли пътувахте? — погледна над рамото на Оливия. — Къде е приятелят ти?

— Отби се в кръчмата да ти купи подарък.

— Нямаше нужда.

Мина покрай Оливия и влезе вътре, след като внимателно избърса краката си върху килимчето. Оливия я последва и затвори вратата. Подът на оранжерията бе каменен, а тя бе обзаведена с плетени столове и с табуретки и възглавнички от избелял крепон. Тук беше много топло, зеленината бе избуяла, имаше много растения в саксии, въздухът бе натежал от аромата на фрезиите — любимите цветя на Пенелопе.

— Той просто прояви такт — Оливия остави чантата си върху масата от борово дърво. — Трябва да ти кажа нещо.

Пенелопе остави кошницата до чантата й и се обърна към дъщеря си. Усмивката й бавно се стопи, красивите й тъмни очи се изпълниха с тревога, но гласът й бе твърд и силен, както винаги, когато каза:

— Оливия, бледа си като призрак.

Това окуражи Оливия:

— Знам. Научих едва тази сутрин. Тъжна новина, страхувам се. Починал е Козмо.

— Козмо. Козмо Хамилтън? Починал е?

— Антония ми се обади от Ибиса.

— Козмо — повтори тя, а лицето й изразяваше безмерна мъка. — Не мога да повярвам… Този мил човек!

Не заплака, а и Оливия знаеше, че няма да пролее и сълза. Майка й никога не плачеше. През целия си живот тя нито веднъж не я бе видяла да плаче. Но бе пребледняла и инстинктивно сложи длан на гърдите си, сякаш искаше да спре бясно препускащото си сърце.

— Този толкова мил човек. О, мила моя, дълбоко съжалявам. Бяхте много един за друг. Добре ли си?

— А ти добре ли си? Страхувах се да ти кажа.

— Само съм шокирана. Така внезапно — потърси с ръка стол, намери и го придърпа. Бавно се отпусна на него.

Оливия се разтревожи.

— Мами?

— Толкова е глупаво. Чувствам се малко странно.

— Какво ще кажеш за глътка бренди?

Пенелопе се поусмихна и затвори очи.

— Каква блестяща идея!

— Ще донеса.

— Във…

— Знам къде е — побутна друг стол напред. — Вдигни краката си. И стой тук… Няма да се бавя…

Бутилката с бренди винаги стоеше в шкафа в трапезарията. Намери я и я занесе в кухнята, извади чаши от шкафа и напълни щедро двете до половината — лекарствена доза. Ръката й трепереше и бутилката се удряше в чашата. Разля малко върху масата, но това нямаше значение. Нищо нямаше значение, освен мами и болното й сърце. Господи, не позволявай да получи втори инфаркт. Взе двете чаши и се върна в оранжерията.

— Ето.

Постави питието в ръката на майка си. Отпиха мълчаливо. Брендито ги стопли и успокои. След две глътки Пенелопе дори успя да се усмихне.

— Смяташ ли подобна отчаяна нужда от питие за старческа слабост?

— Не. Аз също имах нужда от глътка алкохол.

— Бедната ми! — отпи още малко. Бузите й отново поруменяха.

— А сега ми разкажи всичко отначало.

Оливия се подчини. Но нямаше много за разказване.

— Обичаше го, нали?

Това не бе въпрос, а твърдение.

— Да. Обичах го. През онази година той бе част от мен. Промени ме — нещо, което никой друг не успя да направи.

— Трябваше да се омъжиш за него.

— Той поиска. Но аз не можех, мами. Просто не можех.

— Иска ми се да се беше омъжила.

— Недей. По-добре съм си сама.

Пенелопе кимна. Разбра я. Прие го.

— А Антония? Кажи ми за нея. Бедното дете. Била ли е там, когато се е случило?

— Да.

— Какво ще стане с нея? Дали ще остане на Ибиса?

— Не. Не може. Къщата не беше на Козмо. Тя няма къде да живее. Майка й се е омъжила повторно и се преместила на Север. Предполагам също, че не разполага с много пари.

— Но какво ще прави?

— Връща се в Англия. Следващата седмица. В Лондон. Ще остане при мен ден-два. Каза, че трябва да си намери работа.

— Но тя е толкова млада. На колко е сега?

— Осемнайсет. Вече не е дете.

— А беше такова мило дете.

— Искаш ли да я видиш отново?

— Повече от всичко на света.

— Би ли… — Оливия отпи от брендито. То изгори гърлото й, стопли стомаха й, изпълни я със сила и смелост. — Би ли я приела тук, при теб? Да живее с теб месец-два?

— Защо задаваш този въпрос?

— По няколко причини. Защото мисля, че Антония ще има нужда от време, за да реши какво ще прави с живота си. И защото Нанси не ме оставя на мира и все повтаря, че според лекарите не бива да живееш повече сама.

Каза всичко това без никакво увъртаме, както винаги говореше с майка си — честно и откровено. Това бе едно от нещата, благодарение на които двете изпитваха такова удовлетворение от връзката помежду си, и една от причините никога, дори при най-напрегнати обстоятелства, да не се карат.

— Лекарите говорят глупости — увери я жизнерадостно Пенелопе. Брендито бе стоплило и нея.

— И аз мисля така, но не и Нанси. И няма да престане да ми се обажда по телефона, докато тук не дойде някой. И ако позволиш това да бъде Антония, ще помогнеш и на мен, и на нея. А и ще се радваш на компанията й, нали? Двете не престанахте да се смеете заедно през онзи месец в Ибиса. Тя ще ти прави компания, а ти ще й помогнеш да преживее този лош момент.

Но Пенелопе все още бе изпълнена със съмнения.

— Няма ли да й е ужасно скучно тук? Не водя много вълнуваш живот, а тя може би се е превърнала в изискана млада дама.

— Не звучеше като такава. А както обикновено. А ако копнее за дискотеки и ярки светлини, винаги можем да я запознаем с Ноел.

„Да не дава Господ!“ Но Пенелопе не каза нищо на глас.

— По план трябва да пристигне в Лондон в четвъртък. Мога да я доведа следващия уикенд.

Наблюдаваше майка си нетърпеливо и много искаше тя да се съгласи с плана й. Но Пенелопе мълчеше и като че ли мислеше за нещо различно, защото на лицето й се изписа весело изражение и очите й изведнъж се засмяха.

— Каква е шегата?

— Изведнъж си спомних плажа, където Антония се учеше да кара сърф. И всичките онези тела, проснати на пясъка, червени като херинги. И застаряващите дами с увиснали или хлътнали гърди. Каква гледка! Помниш ли колко се смяхме тогава?

— Никога няма да забравя.

— Какво щастливо време беше тогава.

— Да. Най-доброто. Може ли да дойде тук?

— Да дойде? Разбира се, че може да дойде, ако иска. И да остане, колкото иска. За мен ще е добре. Ще се почувствам отново млада.

И така, когато Ханк дойде, кризата вече бе преодоляна, предложението на Оливия бе прието, а мъката, шокът и тъгата — поне за момента забравени. Животът продължаваше и насърчена и същевременно успокоена от брендито и компанията на майка си, Оливия почувства, че ще може да се справи. Когато на вратата се звънна, тя скочи и отиде да отвори на Ханк. Той носеше кафяв плик, който подаде на Пенелопе, след като й бе представен. Тя го остави на масата и тъй като бе от хората, на които е приятно да им се подарява нещо, веднага го отвори. Двете бутилки бяха освободени от хартията, в която бяха увити, и радостта й бе награда за усилието му.

— „Шато Латур“, „Гран Кру“! Колко си мил! Не ми казвай, че си убедил господин Ходжкинс от „Съдли Армс“ да се раздели с тях.

— Както ми каза Оливия, той нямаше търпение да ми услужи, след като разбра за кого са.

— Не съм знаела дори, че има нещо подобно в мазето си. Чудесата никога няма да свършат. Много ти благодаря. Ще пием от тях на обяд, само че вече отворих бутилка вино…

— Запази ги за тържествени случаи — посъветва я той.

— Така ще направя — и тя ги прибра в шкафа.

Ханк съблече палтото си. Оливия го окачи при другите на верандата, после всички минаха в дневната.

Тя не беше голяма и Оливия непрекъснато се удивяваше колко много от скъпоценните си лични вещи майка й бе успяла да събере тук. Любимите стари дивани, облечени в ярки индийски тъкани и обсипани с бродирани възглавнички. Бюрото й, отворено както винаги, бе натъпкано със стари сметки и писма. Масичката за бродиране, лампите, безценните й килимчета и рогозки върху тъканите килими. Книгите и картините бяха навсякъде, кани от китайски порцелан с изсушени цветя. Снимки, украшения, дребни сребърни предмети покриваха всяка хоризонтална повърхност, из цялата стая бяха разпръснати списания, вестници, каталози за семена и недовършени плетки. Целият ентусиазъм на оживения й живот бе между тези четири стени, но както ставаше винаги когато някой видеше стаята за първи път, вниманието на Ханк веднага бе привлечено от картината, която висеше над огромната открита камина.

Тя беше може би метър и шейсет на метър и доминираше над всичко в стаята. „Търсачите на миди“. Оливия знаеше, че никога няма да се умори да я гледа, дори да живееше с нея през целия си живот. Въздействието й бе като на порива на студения вятър, примесен със солта на морето. Обсипаното с облаци небе, морето и покритите с бяла пяна вълни, които се разбиваха в брега. Леките розови и сиви нюанси на пясъка, плитките локвички, останали след отдръпването на прилива, и отразяващата се в тях слънчева светлина. И фигурките на трите деца, групирани в едната половина на картината — две момичета със сламени шапки и рокли, и момче. Всичките със загорели крайници, босоноги и погълнати от съдържанието на малката червена кофа.

— Господи! — изглежда, че не му достигаха думи. — Страхотна картина.

— Нали! — Пенелопе му се усмихна лъчезарно, с обичайната гордост. — Най-ценната ми вещ.

— За бога… — потърси подписа. — Кой е художникът?

— Баща ми. Лорънс Стърн.

— Лорънс Стърн ти е баща? Оливия нищо не е споменала.

— Оставих майка да ти каже. Тя го познава много по-добре от мен.

— Мисля, че той беше… прерафаелист.

Пенелопе кимна.

— Да.

— Но това прилича повече на работата на импресионист.

— Знам. Интересна е, нали?

— Кога е рисувана?

— Около 1927-а. Той имаше студио на северния плаж в Порткерис. Това е гледката, която се разкриваше от прозореца. Нарича се „Търсачите на миди“ и малкото момиченце вляво съм аз.

— Но защо стилът на тази картина е толкова различен?

Пенелопе сви рамене.

— По няколко причини. Всеки художник трябва да се развива, да се променя. Иначе нищо няма да струва. Освен това по онова време вече страдаше от артрит и не можеше да рисува така точно и прецизно, както преди.

— На колко години беше тогава?

— През 1927-а ли? На около шейсет и две. Беше възрастен татко, защото се бе оженил чак на петдесет и пет.

— Имаш ли и други негови картини? — огледа се.

Стените бяха почти изцяло заети от картини, сякаш това тук бе изложба.

— Не и тук — каза Пенелопе. — Тези са на негови колеги. Имам две недовършени платна, но са на площадката на стълбите. Те са последните му работи, а артритът вече така го мъчеше, че едва можеше да държи четката. Затова и не ги довърши.

— Артрит? Колко жестоко.

— Да. Беше много тъжно. Но той го понасяше добре, много философски. Казваше: „Това е наградата за труда ми“. Но вероятно е било много мъчително за него и нямам предвид само физически. Дълго след като престана да рисува, продължи да държи студиото и когато беше депресиран или както той се изразяваше, черното куче бе заспало на рамото му, отиваше в студиото и просто седеше до прозореца и гледаше плажа и морето.

— Ти помниш ли го? — Ханк се обърна към Оливия.

Тя поклати глава.

— Не. Родила съм се след смъртта му. Но сестра ми Нанси е родена в къщата в Порткерис.

— Все още ли се грижите за къщата?

— Не — отговори тъжно Пенелопе. — Наложи се да я продадем.

— А ходила ли си пак там?

— Не съм била в Корнуол от четирийсет години. Но странно днес сутринта си мислех, че трябва отново да отида — погледна към Оливия. — Защо не дойдеш с мен? Само за седмица. Можем да отседнем у Дорис.

— О… — сварена неподготвена, Оливия се поколеба. — Аз не знам…

— Можем да отидем по всяко време… — Пенелопе прехапа устни. — Колко съм глупава… Разбира се, ти не можеш да вземеш веднага решение.

— О, мами, съжалявам, но е малко трудно. Няма да имам отпуск преди лятото, а тогава заминавам за Гърция с приятели. Имат вила там и яхта.

Това не бе съвсем вярно, тъй като пътуването бе само план, но ваканциите й бяха така скъпоценни, а и Оливия копнееше за слънце. Но веднага щом изрече тези думи, тя изпита чувство на вина, защото лицето на Пенелопе веднага помръкна от разочарование. Но на устните й почти веднага изгря усмивката на разбирането.

— Разбира се. Трябваше да се сетя. Това бе само идея. Не се налага да имам компания при пътуването.

— Далеч е, за да шофираш сама…

— Мога да отида с влака.

— Вземи Лала Фридман. Тя би се радвала да отиде в Корнуол.

— Лала. Не съм се сетила за нея. Е, ще видим… — Пенелопе се отказа от темата и се обърна към Ханк: — Ето, ние си бъбрим, а бедният човек няма дори питие. Какво би искал да пиеш?

Обядваха бавно, без да бързат, а храната бе превъзходна. Докато хапваха от нежно розовото говеждо, което Ханк бе така любезен да им нареже, от сочните и хрупкави зеленчуци, от соса с репички и йоркширския пудинг, Пенелопе го засипваше с въпроси. За Америка, за дома и съпругата му, за децата му. Оливия, която обикаляше около масата и наливаше виното, знаеше, че тя не задава въпроси само защото смята, че трябва да прояви учтивост и да води някакъв разговор, а защото интересът й бе искрен. Хората бяха нейната страст, особено ако бяха непознати, дошли от чужд бряг, и особено ако бяха красиви, представителни и очарователни.

— Живееш в Далтън, Джорджия, ли? Не мога да си го представя този Далтън в щата Джорджия. В апартамент ли живееш? Или имаш къща с градина?

— Имам къща. И градина също, но ние я наричаме двор.

— Предполагам, че при такъв климат може да се отглежда практически всичко.

— Страхувам се, че не знам много по въпроса. Наемам хора, които да се грижат за имота. Трябва да призная, че дори не кося сам моравата си.

— Няма защо да се срамуваш.

— А тук как е?

— Мами никога не е имала нужда от помощ — каза Оливия. — Всичко, което виждаш през прозореца, е изцяло нейно творение.

За Ханк бе трудно да повярва.

— Не мога да повярвам! Защото това е огромна работа.

Пенелопе се засмя.

— Не бива да се ужасяваш. За мен тона не е трудна и досадна задача, а огромно удоволствие. Както и да е, човек не може да продължава така до безкрай, затова в понеделник, каквото и да става, ще наема градинар.

Челюстта на Оливия увисна.

— Наистина ли?

— Казах ти, че ще се огледам.

— Да, но не вярвах, че говориш сериозно.

— Има много добра фирма в Падли. Казва се „Собствена градина“, което не ми се вижда като проява на особено въображение, но това не е съществено. Ще изпратят млад човек, който ще ми помага три пъти в седмицата. Той ще върши повечето работа, свързана с копаене, и ако се справя, ще му поръчвам и други задачи, като например цепенето на дървата. Както и да е, ще видим как ще потръгне. Ако ми изпратят мързеливец или пък ми струва прекалено много, лесно мога да прекратя уговорката. Вземи си още говеждо, Ханк.

Обядът им отне по-голямата част от следобеда. Когато най-после станаха от масата, беше почти четири часа. Оливия предложи да измие чиниите, но майка й не й позволи. Облякоха палтата си и излязоха в градината за глътка свеж въздух. Разходиха се из нея и я разгледаха. Ханк помогна на Пенелопе да завърже едно клонче повет, а Оливия откри самакитка под ябълковото дърво и откъсна няколко стръка, които да вземе със себе си в Лондон.

Когато стана време да се сбогуват, Ханк целуна Пенелопе.

— Не мога да изразя благодарността си. Беше страхотно.

— Трябва да дойдете пак.

— Може би. Някой ден.

— Кога се връщаш в Америка?

— Утре сутринта.

— Какво кратко гостуване. И колко тъжно. Но се радвам, че се запознахме.

— Аз също.

Той отиде при колата и отвори вратата на Оливия.

— Довиждане, мами.

— О, мила моя! — прегърнаха се. И много съжалявам за Козмо. Но не трябва да тъжиш. Просто бъди благодарна за времето си, прекарано с него. Не поглеждай назад. Не съжалявай.

Оливия се усмихна смело.

— Да. Няма да съжалявам.

— И освен ако не ми се обадиш с друга новина, ще те чакам за уикенда. С Антония.

— Ще ти се обадя предварително.

— Довиждане, мила моя.

Потеглиха. Тя си замина. Оливия, в красивото кестенявокафяво палто с яката от норки, вдигната до ушите й, стиснала в ръка букетчето самакитка. Беше като дете. Пенелопе се натъжи за нея. Децата си остават деца завинаги. Дори когато са на трийсет и осем и са постигнали успех в кариерата. Можеш да понесеш всякакви свои страдания, но е непоносимо да видиш детето ти да страда. Сърцето й тръгна с Оливия — за Лондон, но тялото й, уморено в края на деня, се върна бавно вкъщи.

На следващата сутрин все още се чувстваше уморена и отпаднала. Събуди се тъжна и отначало не разбираше защо, но после си спомни за Козмо. Валеше дъжд и поне веднъж не очакваше гости за неделния обяд, затова се излежава до десет и половина, когато стана, облече се и слезе до селото за неделните вестници. Камбаните на църквата биеха, а шепа хора минаваха през портата й за утрешната служба. Не за първи път в живота си изпита желание да бъде истински религиозна. Вярваше, разбира се, и ходеше на църква за Коледа и Великден, защото животът би бил непоносим, ако човек не вярваше в нищо. Но сега, докато гледаше недългата опашка селяни, които вървяха по покритата с чакъл алея между древните надгробни плочи, си мислеше, че би било хубаво, ако можеше да се присъедини към тях със сигурността, че ще намери утеха. Но не беше така. Не се беше получавало преди и бе малко вероятно да се получи и сега. Вината не беше на Бога, това имаше нещо общо само със състоянието на нейния ум.

Когато се върна, запали камината и се зачете в „Обзървър“, след което си приготви леко угощение от студено печено говеждо, ябълка и чаша вино. Хапна в кухнята, а после се върна в дневната да подремне. Когато се събуди, дъждът бе спрял, затова стана от дивана, обу ботушите си и излезе в градината. Беше подрязала розите през есента и ги бе наторила добре, но пак имаше няколко мъртви стъбла, затова се зарови сред бодлите и се захвана за работа.

Както винаги, не усети как лети времето, не мислейки за нищо друго, освен за розите. Когато се изправи за малко заради болката в гърба си, се изненада да види двама души, които идваха към нея. Не беше чула кола, а не очакваше и никой. Бяха момиче и мъж. Висок и необикновено красив млад мъж с тъмна коса и сини очи, и пъхнал ръце дълбоко в джобовете си. Амброуз. Сърцето й прескочи един удар. Каза, че не трябва да бъде глупачка, защото това не можеше да бъде излезлият от миналото Амброуз, а синът й Ноел, който толкова много приличаше на баща си, че неочакваната му поява често я стряскаше.

Ноел. С момиче, естествено.

Изправи се, усмихна се, пусна ножиците в джоба си, свали си ръкавиците и тръгна към тях.

— Ма, здравей!

Когато стигна до нея, все още с ръце в джобовете, той се наведе да я целуне.

— Каква изненада. Откъде изскочихте?

— Бяхме в Уилтшър за уикенда. И се отбихме да те видим.

Уилтшър? Отбили са се от Уилтшър? Отклонили са се на километри от пътя си.

— Това е Амабел.

— Радвам се да се запознаем.

— Здравейте — каза Амабел, без да подаде ръка.

Беше дребна и крехка като дете, с руса коса и кръгли бледозелени очи. Носеше огромно, дълго до глезените палто от туид, което й се стори познато, и като го погледна втори път, Пенелопе разпозна едно от палтата на Лорънс Стърн, загадъчно изчезнало след преместването й от „Оукли стрийт“.

— Били сте в Уилтшър? У кого?

— У семейство Ърли, приятели на Амабел. Но си тръгнахме след обяда. Реших да се отбия, тъй като не съм те виждал, след като излезе от болницата — дари я с най-очарователната си усмивка. — Трябва да кажа, че изглеждаш фантастично. Мислех, че ще те заваря бледа, с болки и с вдигнати крака на дивана.

Споменаването на болницата раздразни Пенелопе.

— Само глупава уплаха. Нищо ми няма. Както обикновено, Нанси прави от мухата слон, а аз не обичам да се суетят около мене — после обаче изпита разкаяние, защото наистина бе много мило от негова страна да измине целия този път, за да я види. — Много мило, че си загрижен, но аз наистина съм добре. И е прекрасно, че ви виждам и двамата. Колко е часът? Господи, почти четири и половина. Искате ли чаша чай? Да влезем вътре и ще приготвя. Заведи Амабел вътре, Ноел. В дневната е топло. Ще дойда при вас след миг, само да сваля ботушите си.

Той поведе Амабел към оранжерията. Тя гледаше след тях, докато не влязоха вътре, и тръгна към къщата. В кухнята събу ботушите си и закачи палтото си, а после отиде в стаята си, като мина през празните спални, за да измие ръцете си и да вчеше косата си. Слезе по другото стълбище и се озова в кухнята. Сложи водата да заври и нареди подноса. Намери малко плодова торта в хладилника. Ноел обожаваше плодова торта, а момичето изглеждаше така, че всяка хапка би му се отразила добре. Пенелопе се зачуди дали не страда от анорексия. Нямаше да се изненада. Ноел винаги си намираше най-странните момичета.

Приготви чая и занесе подноса в дневната, където Амабел, която бе съблякла палтото на Лорънс, се бе свила като мършава котка в края на дивана, а Ноел добавяше дърва в почти загасналата камина. Пенелопе остави подноса, а Амабел каза:

— Каква уютна къща.

Пенелопе се опита да покаже топли чувства към нея.

— Да. Нали?

Бледозелените очи бяха обърнати към „Търсачите на миди“.

— Картината е поразителна.

— Всички смятат така.

— Корнуол ли изобразява?

— Да, Порткерис.

— И аз така реших. Веднъж ходих там през ваканцията, но валя непрекъснато.

— О, мила — не можа да измисли какво друго да каже, и запълни неловката пауза, като сервира чая. След като раздаде чашите и наряза тортата, поднови разговора. — А сега ми разкажете за уикенда си. Беше ли забавно?

Отговориха й, че да, било забавно. Партито било за десет души, вечерята се състояла в нечия друга къща, после танцували и си легнали едва в четири сутринта.

Това звучеше неизразимо ужасно за Пенелопе, но тя каза:

— Да, колко хубаво.

Те като че ли нямаха други новини, затова тя им разказа за посещението на Оливия и американския й приятел. Амабел потисна прозявката си, а Ноел, сгънал под доста неудобен ъгъл дългите си крака, седеше на ниското столче до огъня с чаша чай и слушаше учтиво, но както забеляза Пенелопе, не и внимателно. Запита се дали да им каже за смъртта на Козмо, но се отказа. С лед това се зачуди дали да им съобщи за евентуалното пристигане и оставане на Антония, но реши да премълчи и това. Ноел не познаваше Козмо и не се интересуваше особено от работите на другите в семейството. Всъщност той не се интересуваше почти от нищо друго, освен от самия себе си, защото приличаше на баща си не само външно, но и по характер.

Канеше се да го попита за работата му и дори отвори уста, но той я изпревари:

— Ма, като заговорихме за Корнуол… (наистина ли бяха говорили за Корнуол?)… знаеш ли, че една от картините на баща ти ще се продава на търг тази седмица в „Буутби“? „Носачки на вода“. Според мълвата сумата може да достигне 200 000. Ще бъде интересно да се види.

— Да, знам. Оливия спомена вчера.

— Трябва да отидеш до Лондон. Да бъдеш на мястото на действието. Сигурно ще бъде забавно.

— Ти ще отидеш ли?

— Ако мога да се измъкна от офиса.

— Странно колко модерни са отново тези стари работи. И парите, които хората са готови да платят. Бедният татко ще се обърне в гроба, ако научи.

— „Буутби“ вероятно правят цяло състояние от тях. Видя ли рекламата им в „Сънди Таймс“?

— Още не съм прочела „Таймс“?

Вестникът лежеше сгънат върху креслото. Ноел го взе, разгъна го, намери онова, което търсеше, и й го подаде отворен на съответната страница. Тя видя в долния ъгъл една от редовните реклами на „Буутби“. „Второстепенна работа или откритие?“

Погледът й се премести върху думите, изписани с дребен шрифт. Очевидно на пазара се бяха появили две малки картини — масло, много подобни по тема и рисунък. Едната им бе донесла 340 лири, а втората — над 16 000.

Усещайки погледа на Ноел, тя продължи да чете:

Търговете на „Буутби“ допринасят много за подновяването на интереса към забравените картини от викторианския период. Нашият опит и съвети са на разположение на потенциалните ни клиенти. Ако притежавате картина от този период и бихте искали да получите оценка за нея, защо не позвъните на нашия експерт — господин Рой Брукнър, който с удоволствие ще дойде при Вас и ще Ви предложи съвет напълно безплатно.

Бяха дадени, адресът и телефонният номер.

Пенелопе сгъна вестника и го остави. Ноел чакаше. Тя вдигна глава и го погледна.

— Защо толкова много искаше да прочета рекламата?

— Просто реших, че ще ти бъде интересно.

— Да оценят картините ми ли?

— Не всичките. Само работите на Лорънс Стърн.

— С цел застраховка ли? — попита Пенелопе спокойно.

— Ако желаеш. Не знам за колко си ги застраховала сега. Но не забравяй, цените на пазара са най-високи сега. Картина на Миле се продаде за 800 000 онзиден.

— Не притежавам картина на Миле.

— И… не би обмислила евентуална продажба?

— Продажба? На картините на баща ми?

— Не „Търсачите на миди“, разбира се. Но може би другите две платна?

— Те не са довършени. И вероятно нищо не струват.

— Така си мислиш ти. Ето защо трябва да бъдат оценени. Намеренията ти може би ще се променят, когато узнаеш колко струват. Все пак никой не ги вижда там, на площадката, а ти вероятно не си ги поглеждала дори. И няма да ти липсват.

— Не можеш да знаеш дали ще ми липсват или не.

Той сви рамене.

— Просто предполагам. Не са много добри, а темите, които застъпват, са направо отвратителни.

— Щом мислиш така, добре е, че вече не ти се налага да живееш с тях — тя се обърна към Амабел: — Мила, питам се дали би искала още една чаша чай.

Ноел знаеше, че когато изпитва леденостуден гняв и е възмутена, майка му е на прага да избухне и че ако продължи да настоява, няма да постигне нищо, освен да засили упоритостта й. Поне бе повдигнал темата, бе посял семената на идеята. Като останеше сама, може би щеше да размисли. И така, с най-очарователната си усмивка той призна поражението си:

— Добре. Печелиш. Няма да говоря повече за това — остави чашата си, отметна маншета си и погледна часовника си.

— Времето ли ви притиска? — попита майка му.

— Не бива да се бавим много. Пътуването до Лондон е дълго, и движението, както винаги, ще бъде отвратително. Ма, знаеш ли дали ракетата ми за скуош е в стаята ми? Уговорил съм се да поиграя, а не мога да я намеря никъде в апартамента.

Изпитала облекчение от смяната на темата, тя отговори.

— Не знам — малката му стая тук, в „Подмоурс Теч“, бе пълна с кутии, куфари и различни спортни принадлежности, но тъй като той рядко нощуваше тук и още по-рядко влизаше там, тя не знаеше какво има вътре. — Защо не отидеш да погледнеш?

— Да — той разгъна дългите си крака и се изправи. Няма да се бавя — и излезе. Чуха го да се качва по стълбите.

Амабел потисна поредната си прозявка. Имаше вид на страдаща русалка.

— Отдавна ли познаваш Ноел? — попита Пенелопе, макар да не й харесваше, че въпросът й прозвуча недружелюбно и прекалено официално.

— От около три месеца.

— В Лондон ли живееш?

— Родителите ми живеят в Лестършър, но аз имам апартамент в Лондон.

— Работиш ли?

— Само когато се налага.

— Искаш ли още една чаша чай?

— Не, но бих искала още едно парче торта.

Пенелопе й сервира и Амабел го изяде. Пенелопе се запита дали момичето ще забележи, ако вземе вестника и се зачете в него. Замисли се за това, колко очарователни можеха да бъдат младите и колко невъзпитана бе Амабел, която не бе научена, че трябва да се храни със затворена уста.

Победена, накрая престана да прави опити, взе подноса с чашите за чай и го занесе в кухнята. Амабел изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да заспи. Пенелопе изми чашите и чинийките, а Ноел още го нямаше. Вероятно продължаваше да търси ракетата си за скуош. Смятайки, че може да му помогне, се изкачи по кухненските стълби, мина през празните спални и стигна до неговата стая. Вратата беше отворена, но той не беше вътре. Озадачена, тя се поколеба, после чу колебливи стъпки и скърцането на дъските над главата си. Таванът? Какво правеше той на тавана?

Вдигна поглед. Старата дървена стълба водеше към квадратния отвор.

— Ноел?

Той се появи след миг — първо дългите крака, а после и останалата част от тялото му. Слезе пъргаво по стълбата.

— Какво правиш там горе, за бога?

Застана до нея. По сакото му имаше пухчета, а в косата му — паяжини.

— Не можах да намеря ракетата си. Помислих си, че може да е на тавана.

— Разбира се, че не е там. На тавана са само старите боклуци от „Оукли стрийт“.

Той се засмя и изтупа праха от себе си.

— Можеш да го повториш.

— Вероятно не си потърсил, както трябва — тя влезе в претъпканата малка стая, отмести няколко палта и други вещи и веднага намери ракетата за скуош. — Тук е, идиот такъв. Никога нищо не можеш да намериш.

— О, по дяволите. Съжалявам. Благодаря — пое я от нея.

Тя го наблюдаваше, но в изражението му нямаше нищо необичайно, нито дяволито.

— Амабел е с палтото на баща ми. Кога успя да ми го отмъкнеш?

Дори това не го смути.

— По време на голямото преместване. Ти никога не го носиш, а то е величествено и прекрасно.

— Трябваше да ме попиташ.

— Знам. Искаш ли си го обратно?

— Разбира се, че не. Задръж го — замисли се за Амабел, загърната в тази овехтяла луксозна дреха. Амабел и без съмнение безброй други момичета. — Сигурна съм, че на теб ще ти е много по-полезно, отколкото на мен.

Завариха Амабел дълбоко заспала. Ноел я събуди и тя се изправи с мъка, прозявайки се и кокорейки се. Той й помогна да облече палтото, целуна майка си за довиждане и двамата потеглиха.

Тя се върна вътре. Затвори вратата и изпълнена с безпокойство, остана насред кухнята. Какво се надяваше да намери на тавана Ноел? Прекрасно знаеше, че ракетата за скуош не е там, какво търсеше тогава?

Върна се в дневната и сложи една цепеница в камината. „Сънди Таймс“ лежеше на пода — там, където го бе захвърлила. Вдигна го и прочете още веднъж рекламата на „Буутби“. След това отиде до бюрото си, намери ножиците, внимателно я изряза и я прибра в едно от малките чекмеджета.

Посред нощ изведнъж се събуди. Вятърът се бе усилил, беше много тъмно и отново валеше. Прозорците се тресяха, дъждът блъскаше по прозорците. „Веднъж ходих там през ваканцията, но валя непрекъснато“, бе казала Амабел. Порткерис. Спомни си дъжда, който вятърът довяваше откъм Атлантическия океан. Спомни си спалнята си в „Карн Котидж“, как лежеше в мрака точно както сега и слушаше как вълните долу се разбиваха в брега, завесите на отворения прозорец се развяваха, а лъчите от маяка танцуваха по белите стени. Спомни си градината, пътеката, която водеше към блатото, гледката от върха, залива и брилянтно синьото небе. Морето бе една от причините, поради които искаше да се върне там. Глостършър бе красив, но нямаше море, а тя копнееше за морския простор. Миналото е като друга страна, но пътуването все пак може да се направи. Нищо не я спираше да замине. Нямаше значение, дали щеше да пътува сама или с компания. Щеше да поеме по пътя на Запад, преди да е станало много късно. Щеше отново да отиде там, където някога — в младостта, бе живяла и бе обичала.

[1] Теч (thatch-англ.) — слама, тръстика. — Б.пр. ↑

Лорънс

Тя беше на деветнайсет. Между бюлетините, които всички слушаха с нетърпение и тревога, радиото предаваше мелодии като „Наситено пурпурно“ и „Тези глупави неща“, както и музика от последните филми на Фред Астер и Джинджър Роджърс. Градът беше залян от туристи през цялото лято. И магазините се продаваха безброй кофички и лопатки за децата, плажни топки, миришещи на гума на силното слънце, а по-умните дами бяха отседнали в хотел „Касъл“ и шокираха местните жители, като се разхождаха из улиците по плажни одежди, а на плажа се печаха по бански костюми от две части. Повечето туристи вече си бяха отишли, но все пак имаше още няколко, които лежаха на плажа, където все още стояха чадърите и кабинките за преобличане. Пенелопе, която се разхождаше по мократа ивица пясък, видя децата и изпита съчувствие към униформените гувернантки, които седяха в шезлонги и плетяха, докато в същото време държаха под око малките, които копаеха дупки в пясъка или се плискаха с писъци в плитките вълни.

Беше топла и слънчева неделна утрин, която мамеше навън. Беше помолила Софи да се разходи с нея, но тя бе предпочела да остане в кухнята и да приготви обяда и Пенелопе я бе оставила да реже зеленчуците за ястието с пиле. След закуската баща й сложи на главата старата си широкопола шапка и отиде в студиото. Пенелопе щеше да го вземе от там по-късно. И двамата щяха да се върнат заедно на хълма, в „Кари Котидж“, където ги очакваше традиционен обяд.

— Не му позволявай да отиде в кръчмата, мила моя. Не и днес. Доведи го направо у дома.

И тя обеща. Когато седнеха пред ястието с пилешко на Софи, всичко щеше да е приключило. Дотогава щяха да знаят.

Стигна до края на плажа — до скалите и дъската, от която се гмуркаха. Изкачи бетонните стъпала и излезе на тясната панирана алея, която се виеше надолу по хълма и между варосаните къщи. Наоколо се виждаха доста котки, привлечени без съмнение от останките от риба в кофите за боклук, чайките кръжаха над главата й или кацаха по покривите и комините, гледайки света със студените ги жълти очи и кряскайки предизвикателно без особена причина.

В подножието на хълма се издигаше църквата. Камбаните призоваваха за утринната служба, а хората, които се бяха събрали на покритата с чакъл алея и се канеха да изчезнат в мрака зад голямата дъбова врата, бяха повече от обикновено. Облечени в тъмни костюми, с шапка на главата, сериозни и пристъпвайки тържествено, те прииждаха от целия град. Не бяха много усмивките и никой не поздравяваше с „Добро утро“.

Беше единайсет без пет. Приливът бе придошъл наполовина и рибарските лодки, завързани за пристана, се повдигаха и се спускаха ритмично. Беше странно безлюдно. Само група деца играеха със стара кофа, а в другия край на пристанището един мъж работеше нещо по лодката си. Звукът от ударите с чук отекваше по опустелия плаж.

Църковният часовник започна да отброява часа и чайките, кацнали на върха на кулата, се издигнаха във въздуха и закряскаха, обезпокоени от силния шум. Тя продължи да върви бавно, пъхнали ръце в джобовете на престилката си. Внезапен порив на вятъра подхвана косата й и залепи няколко кичура по бузите й. Изведнъж усети самотата си. Наоколо не се виждаше никой друг, а когато се отдалечи от пристанището и започна да се изкачва по една стръмна улица, през един отворен прозорец чу последните удари на Биг Бен. И гласът, който започна да говори.

Представи си семействата в различните къщи, сгушили се пред радиото, за да черпят утеха един от друг.

Сега бе вече в старата част на града и вървеше през озадачаващия лабиринт на павираните улички към отворените плажове на северния бряг. Чуваше как вълните се разбиват о брега, усещаше вятъра, който развяваше полите на памучната й рокля и рошеше косата й. Зави на ъгъла и видя плажовете. Видя малкия магазин на госпожа Томас, отворен за един час — докато се продават вестниците. Рафтовете пред него бяха отрупани с вестници, големите букви на заглавията се набиваха в очи. Тя имаше няколко пенса в джоба си, стомахът й, който се свиваше в предчувствие, беше празен, затова влезе вътре и си купи шоколад за два пенса.

— Разхождаш ли се, любов моя? — запита я госпожа Томас.

— Да. Ще отида да взема татко от студиото.

— Най-доброто място в такава сутрин. Времето просто не позволява да останеш зад затворени врати.

— Да.

— И цената на балоните ще се покачи — подаде й шоколада през тезгяха. — Господин Чембърлейн казва, че сме във война с проклетите германци — госпожа Томас беше на шейсет. Вече бе преживяла една опустошителна война, както и бащата на Пенелопе и милиони други невинни хора из цяла Европа. Съпругът на госпожа Томас бе убит през 1916-а, а синът й Стивън вече бе в армията като редник в леката пехота на граф Корнуол. — Вероятно е трябвало да се случи. Човек не може да живее, без да прави нещо. Не и когато умират толкова много поляци.

— Да — Пенелопе пое шоколада.

— Предай поздрави на баща си тогава, мила моя. Той е добре, нали?

— Да, добре е.

— Довиждане тогава.

— Довиждане.

Излезе отново на улицата и й стана студено. Вятърът се бе усилил и тънката рокля и жилетката не можеха да я предпазят. Разви опаковката на шоколада и отхапа. Война. Вдигна поглед към небето, едва ли не очаквайки да види бомбардировачи като онези от кинопрегледите, които летяха в строй и разрушаваха Полша. Но видя само облаци, подгонени от вятъра.

Война. Странна дума. Също както и „мъртъв“. Колкото по-често я повтаряш, толкова повече се замисляш и толкова по-неразбираема става. Дъвчейки шоколада, продължи по тясната павирана уличка, която водеше до студиото на Лорънс Стърн, за да му каже, че е време за обяд и че не трябва да се отбива в студиото за една бира, както и че войната най-после е започнала.

Студиото беше с висок таван и в него непрекъснато ставаше течение, но имаше огромен северен прозорец с гледка към плажа и морето. Той отдавна бе изградил камина, чийто комин се издигаше над върха на покрива, но дори когато огънят в нея бушуваше, тук пак не беше топло.

Не беше топло и сега.

Лорънс Стърн не бе работил повече от десет години, но инструментите му бяха разпръснати навсякъде, като че ли всеки момент щеше да вземе четката и да започне да рисува. Триножници и платна, наполовина използвани туби с боя, палитрите, в които боята отдавна бе изсъхнала. Столът, на който сядаше моделът, все така стоеше върху покрития с драперия подиум, а върху нестабилната маса бе захвърлена табелата, на която с черни букви пишеше: „Студио“. От миризмата на маслени и терпентинови бои, примесена с мириса на солено море и вятър, който влизаше през отворения прозорец, лъхаше носталгия.

Пенелопе видя подредените в единия ъгъл сърфове, плажната хавлия на райета, отдавна преметната през облегалката на стола и забравена. Запита се дали ще има друго лято за баща й и дали тези неща отново ще се използват някога.

От течението вратата се затръшна след нея. Той обърна глава. Седеше на една страна върху перваза на прозореца, кръстосал дългите си крака и подпрял лакът на перваза. Гледаше чайките, облаците, тюркоазеното море и безкрайните вълни.

— Татко.

Той беше на седемдесет и четири. Висок и представителен, със силно загоряло лице с дълбоки бръчки и все още яркосини очи. Дрехите му бяха младежки и смели. Избелели червени панталони, старо зелено кадифено сако и поради липсата на вратовръзка — шалче ни точки около врата. Само косата издаваше възрастта му, бяла като сняг и дълга, което вече не бе модерно. Косата и ръцете, изкривени от артрита, който, каква трагедия, бе сложил край на кариерата му.

— Татко.

Гледаше я така, сякаш не можеше да я познае. Като че беше непозната, вестител, който носеше лоши новини. Както си и беше всъщност. После рязко и неочаквано се усмихна и вдигна ръка в познатия жест на обич и приветствие.

— Мила моя.

Тя се приближи. Подът бе обсипан с довян от вятъра пясък и изглеждаше така, сякаш някой нарочно го бе посипал със захар. Той я привлече към себе си.

— Какво ядеш?

— Ментов шоколад.

— Ще си развалиш апетита.

— Винаги го казваш — отдръпна се от него. — Искаш ли?

— Не — поклати глава той.

Тя прибра останалото парче в джоба на жилетката си.

— Войната е започнала — каза.

Той кимна.

— Госпожа Томас ми каза.

— Знам. Знаех.

— Софи приготвя ястие с пилешко. Заръча да не те пускам да ходиш в кръчмата за бира, а да те заведа направо у дома.

— В такъв случай най-добре да тръгваме.

Но не помръдна. Тя затвори прозорците и шумът от разбиващите се вълни вече не беше така силен. Шапката му беше на пода. Тя я вдигна и му я подаде, а той я сложи на главата си и се изправи. Хванати за ръка, двамата поеха по дългия път към къщи.

„Карн Котидж“ се намираше на върха на хълма високо над града — малка квадратна бяла къща с градина, заобиколена от високи стени. Да минеш през портата в стената и да я затвориш след себе си, беше като да нахлуеш в някое тайно местенце, където нищо не може да те стигне — дори вятърът. Сега, в края на лятото, тревата бе все още много зелена, а Софи бе засяла покрай стената маргаритки, кученца и далии. По фасадата на къщата се виеха здравец и повет, който в началото на май изобилстваше от бледолилави цветове. Имаше още зеленчукова градина, скрита зад живия плет, както и заградено място с малко езерце зад къщата, където бяха кокошките и патиците.

Софи беше в градината и докато ги чакаше, бе решила да набере букет далии. Като чу вратата да се затваря, се изправи и тръгни да ги посрещне. С панталоните, еспадрилите и пуловера на сини и бели райета приличаше на момче. Черната й коса бе много къса и подчертаваше тънката й загоряла шия и прекрасната форма ни главата. Очите й бяха тъмни, огромни и блестящи. Всички казваха, че са най-красивото нещо у нея, докато не се усмихнеше. След това вече не бяха толкова сигурни.

Тя беше съпруга на Лорънс и майка на Пенелопе. Баща й — Филип Шарлру, и Лорънс бяха художници и деляха едно и също ателие в Париж преди Първата световна война. Лорънс познаваше Софи още от невръстно дете, което играеше в градините на Тюйлери и понякога придружаваше баща си и приятелите му в кафенетата, където те си поръчваха нещо за пиене и се закачаха невинно с красивите момичета. Бяха много близки и дори не си и представяха, че някога ще дойде краят на тези приятни дни, но войната бе разделила не само тях и семействата им, но и цели страни, цяла Европа и дори целия свят.

Изгубиха се. През 1918 година Лорънс вече бе прехвърлил петдесетте. Прекалено стар, за да се запише войник, бе карал четири ужасни години линейка из Франция. Накрая го раниха в крака, обявиха го за инвалид и го изпратиха у дома. Но поне беше жив. Други нямаха този късмет. Филип, както знаеше Лорънс, беше починал. Но не знаеше какво бе станало със съпругата и дъщеря му. Когато войната свърши, се върна в Париж, за да ги потърси, но начинанието му бе безнадеждно. Париж бе тъжен, студен и гладен. Като че всички носеха черния цвят на траура и улиците на града, на които винаги преди това се бе любувал, сякаш бяха изгубили магията си. Върна се в Лондон — в старата семейна къща на „Оукли стрийт“. Родителите му бяха вече починали и къщата беше негова, но бе прекалено голяма за сам човек. Реши проблема, като се настани в мазето и приземния етаж, а горните стаи започна да дава под наем на всеки, който имаше нужда от покрив над главата и можеше да плати за него. Ателието му се намираше в голямата градина зад къщата. Отключи постройката, разчисти боклуците и решително загърби спомените от войната. Взе четките, а с тях и живота си в ръце.

Откри, че му е трудно. Един ден, докато се бореше с адски трудна композиция, един от наемателите му съобщи, че има посетител. Лорънс се вбеси, защото мразеше да го прекъсват, докато работи. С изписано отвращение на лицето захвърли четките, избърса дланите си в парцала и отиде да види кой може да е. Влезе в кухнята през градинската врата. А там край печката видя момиче, което явно бе измръзнало до кости, защото си топлеше ръцете. Не я позна.

— Какво искате?

Беше много слаба, косата й бе прибрана в хлабав кок на тила, и под старото и протъркано палто се подаваше подгъвът на полата й. Обувките й бяха износени и, общо взето, имаше вид на малко улично хлапе. Тя каза:

— Лорънс!

Нещо в гласа й събуди спомен у него. Отиде до нея, взе брадичката й в длан и обърна лицето й към прозореца и светлината.

— Софи!

Не можеше да повярва, но тя каза:

— Да.

Беше дошла в Англия специално, за да го открие. Беше сама. А той бе най-добрият приятел на баща й.

— Ако нещо се случи с мен — беше казал Филип — отиди при Лорънс Стърн. Той ще ти помогне.

И ето че сега Филипе го нямаше вече, а майка й бе станала жертва на грипната епидемия, развилняла се из цяла Европа след войната.

— Ходих в Париж, да те търся — каза Лорънс. — Къде беше?

— В Лион живеех със сестрата на майка ми.

— Защо не остана при нея?

— Защото исках да те намеря.

Остана при него. Пристигна в много подходящ момент, когато беше без любовница. Той бе чувствен и привлекателен мъж и още от първата му година като студент в Париж през живота и леглото му започнаха да преминават редица красиви жени. Софи обаче беше различна. Беше още дете. Но се грижеше за къщата прекрасно, с уменията на добре възпитано френско момиче. Готвеше, пазаруваше, кърпеше, переше завесите и търкаше пода. Дотогава никой не се бе грижил толкова добре за него. Скоро тя вече не приличаше на мършаво улично хлапе и макар че никога не напълня, бузите й порозовяха, косата й заблестя и скоро той започна да я използва като свой модел. Тя му носеше късмет. Рисуваше без усилие, картините му се продаваха добре. Даваше й пари да си купува разни неща и тя се връщаше горда и усмихната, облечена в някоя евтина рокля. Беше красива и по онова време той престана да мисли за нея като за дете. Беше жена и точно като жена отиде при него една вечер и спокойно легна до него в леглото. Имаше очарователно тяло и той не я отблъсна, защото може би за първи път в живота си беше влюбен. Тя стана негова любовница. И много скоро беше вече бременна. И много радостен, Лорънс се ожени за нея.

По време на бременността й отидоха за първи път в Корнуол. Спряха в Порткерис, който вече бе открит от художници от цялата страна, и много от съвременниците на Лорънс се бяха установили там. Първо наеха постройката, която по-късно щеше да се превърне в негово студио, и там живяха два дълги зимни месеца в крайна мизерия и неудобства, но напълно щастливи. След това на пазара за недвижими имоти се появи „Карн Котидж“ и Лорънс, който бе скътал една прилична сума, купи къщата. Пенелопе се роди в „Карн Котидж“, където прекарваха всяко лято, а когато започваха да духат силните и студени есенни ветрове, или затваряха къщата за през зимата, или я даваха под наем и се връщаха в мазето и приемния етаж на топлата, дружелюбна и претъпкана къща на „Оукли стрийт“ в Лондон. Пътуваха винаги с кола, защото сега Лорънс беше гордият притежател на голямо бентли с гюрук, който се сваляше през лятото, и с огромни фарове „Лукас“. Не всяка година, но понякога през пролетта вземаха и сестрата на Лорънс — Етел, множество чанти и кутии и се качваха на ферибота за Франция, а после се спускаха с колата до Средиземно море и Южна Франция с нейните мимози и червени скали, за да отседнат при Шарл и Шантал Рейние — техни стари приятели още отпреди войната, които имаха вила с капаци на прозорците с вече поизбеляла боя и градина, пълна с цикади и гущери. Тогава говореха само на френски, включително леля Етел, която се превръщаше в истинска французойка още със слизането им в Кале, слагаше на главата си барета, която носеше под доста смел ъгъл, и пушеше огромно количество френски цигари. В тези пътувания вземаха участие всички възрастни, а така също и Пенелопе, чиято майка бе толкова млада, че можеше да й бъде сестра, и чийто баща бе толкова стар, че можеше да й е дядо.

Тя ги смяташе за съвършената двойка. Понякога, когато я канеха на гости другите деца и тя присъстваше на сковани официални обеди в компанията на сериозни гувернантки, които непрекъснато се грижеха за маниерите на малките, или пък бе принудена от някой млад и жизнерадостен татко да играе на някоя игра, тя се питаше как ли се понасят такива ограничения и как ли се живее изискващ абсолютна дисциплина живот, и нямаше търпение да се прибере у дома.

Сега Софи не каза нито дума за току-що избухналата война. Просто целуна съпруга си, прегърна дъщеря си и им показа цветята, които бе набрала. Далии. Истинска заря от оранжево, пурпурно, яркочервено и жълто.

— Мисля — каза им, — всъщност те ме карат да мисля за руския балет — така и не бе изгубила очарователния си френски акцент. Усмихна се. — Няма значение. Реших, че вероятно ще закъснеете. И се радвам, че не закъсняхте. Да отворим бутилка вино и да се нахраним.

Два дни по-късно, в четвъртък, войната се разрази с пълна сила. Звънна входният звънец и Пенелопе, която отиде да отвори, видя госпожица Поусън на прага. Тя бе от онези здрави жени, които приличаха на мъже и се появяваха от време на време в Порткерис. Лорънс ги наричаше „неприспособилите се жени на трийсетте“, които се бяха отказали от нормалните радости на живота, като съпруг, дом и деца, а изкарваха сами прехраната си по различни начини, обикновено свързани с животни — уроци по езда, развъждане на кучета или пък снимки на кучета. Госпожица Поусън развъждаше шпаньоли от породата „крал Чарлз“ и добре позната гледка за жителите на Порткерис бяха кучетата й, с които тя провеждаше упражнения на плажа или разходки из града.

Госпожица Поусън живееше с госпожица Прийди — скромна дама, която преподаваше уроци по танци. Не народни танци, нито балет, а някаква нова и странна идея за танцовото изкуство, основаваща се на гръцките танци, дълбокото дишане и хармонията. Понякога организираше концерт в залата на общината в града. Веднъж Софи бе купила билети и всички те бяха отишли. Госпожица Прийди и пет от ученичките й (някои много млади, а други достатъчно стари, та да са по-мъдри) излязоха на сцената боси, с дълги до коляното оранжеви туники и с ленти ниско на челото. Наредиха се в полукръг и госпожица Прийди пристъпи напред. С висок и ясен глас, стигащ дори до последните редици, съобщи, че вероятно са необходими някои обяснения, и им ги даде. Изглежда, нейният метод бе не танцуване в общоприетия смисъл на думата, а серия от упражнения и движения, които по рода си бяха продължение на естествените функции на тялото.

Лорънс бе измърморил „О, мили Боже!“, а Пенелопе го бе сръгала с лакът в ребрата, за да пази тишина.

Госпожица Прийди поговори още малко, после се върна на мястото си и забавлението започна. Тя плесна с ръце, каза „едно“ и всички те легнаха по гръб като зашеметени. Хипнотизираната публика трябваше да протегне врат, за да може да ги вижда. Последва „две“ и всички те бавно вдигнаха крака във въздуха с пръсти, насочени към тавана. Оранжевите туники се смъкнаха на талиите им и разкриха шест чифта широки спортни дамски гащета, прихванати с ластик в коленете. Лорънс се закашля, изправи се и излезе от залата. Той не се върна и Софи и Пенелопе останаха сами в следващите два часа, като потискаха смеха си, притиснали ръце до устата си и тресящи безмълвно рамене.

Като стана на шестнайсет, Пенелопе прочете „Кладенецът на самотата“. След това гледаше на госпожица Поусън и госпожица Прийди по нов начин, но пак остана в блажено неведение за естеството на връзката им.

И ето я сега госпожица Поусън на прага им — със здравите грозни обувки, с панталони, сако с цип, колосана яка, вратовръзка и барета върху ниско подстриганата сива коса. Носеше папка с някакви документи, а маската против газове бе паднала върху едното й рамо. Очевидно бе облечена за битка и ако й дадяха пушка и патрондаш, щеше да е находка за всеки уважаващ себе си отряд партизани.

— Добро утро, госпожице Поусън.

— Тук ли е майка ти, мила? Дошла съм да я видя във връзка с настаняването на евакуираните.

Софи се появи и въведе госпожица Поусън в дневната. Тъй като посещението очевидно бе официално, трите се настаниха около масата в средата на стаята и госпожица Поусън извади писалка от джоба си.

— Сега — нямаше какво да го увърта, тъй като въпросът бе спешен — колко стаи имате?

Софи изглеждаше леко изненадана. Госпожица Поусън и госпожица Прийди бяха идвали няколко пъти в „Карн Котидж“ и прекрасно знаеха с колко стаи разполага къщата. Но госпожица Поусън очевидно се забавляваше от изпълнението на поверената й задача и щеше да е жалко да й развалят забавлението, затова Софи отговори:

— Четири. Тази, трапезарията, кабинетът на Лорънс и кухнята.

Госпожица Поусън попълни „четири“ в съответната графа.

— А на горния етаж?

— Нашата спалня, спалнята на Пенелопе, стаята за гости и банята.

— Стая за гости?

— Не искам никой да живее в нея, защото сестрата на Лорънс Етел, е много стара и съвсем сама в Лондон и ако започнат да бомбардират столицата, тя ще дойде да живее при нас.

— Разбирам. Тоалетни?

— О, да, имаме — увери я Софи. — Имаме тоалетна в банята.

— Само една?

— Има една и навън, в двора зад кухнята, но там държим дървата.

Госпожица Поусън записа: „Една тоалетна“.

— А таванските помещения?

— Таванските помещения?

— Колко легла можете да сложите там?

Софи беше ужасена.

— Не бих настанила никого там. Тъмно е и е пълно с паяци — после добави, изпълнена със съмнения: — Предполагам, че някога там са спели слугите. Бедните.

Това бе достатъчно за госпожица Поусън.

— В такъв случай ще запиша, че можете да сложите три легла в таванските помещения. Хората не могат да бъдат придирчиви в такава ситуация, нали разбирате. Не бива да забравяме, че се води война.

— А трябва ли да приемем евакуирани?

— О, да, всички трябва да ги приемат. Всички трябва да дадем своя дял.

— И кои ще бъдат тези евакуирани?

— Вероятно жители на лондонския Ийст Енд. Ще се опитам да ви намеря майка с две деца. Е… — събра листовете хартия и се изправи. — Трябва да тръгвам. Трябва да посетя още дузина къщи.

Тръгна към вратата много сериозна, стиснала устни. Пенелопе едва ли не очакваше да отдаде войнишки поздрав на сбогуване, но тя не го направи. Просто тръгна с широки крачки през градината. Софи затвори вратата и се обърна към дъщеря си, разкъсвана между смеха и огорчението. Трима души на тавана. Качиха се горе, за да огледат мрачното помещение. Беше дори по-зле, отколкото мислеха. Беше тъмно, мръсно и прашно, пълно с паяжини и миришеше на мухъл и стари обувки. Софи сбърчи нос и се опита да отвори една от капандурите, но тя бе здраво заяла. Старите тапети с отвратителни шарки се бяха откъснали на места и висяха. Пенелопе хвана един свободен край и дръпна. Тапетът падна на пода навит като змия, и вдигна облаче прах.

— Ако боядисаме стените и тавана в бяло, може би няма да е толкова зле — каза тя, отиде до таванския прозорец, почисти малко място върху стъклото и погледна навън. — А гледката е прекрасна…

— Евакуираните няма да се интересуват от гледката.

— Откъде знаеш? О, хайде, Софи, не се отчайвай. Щом ще дойдат, трябва да има къде да спят. Ще имат или това, или нищо.

Това бе първата й задача, свързана с войната. Свали тапетите и вароса стените и тавана, боядиса дървените повърхности и излъска пода. А Софи посети няколко търга и купи килим, три дивана, които се разпъваха в легла, гардероб от махагон и шкаф, завеси, гравюра, озаглавена „На тръгване от Валпараисо“, и статуетка на момиче в ръце с плажна топка. За всичко това плати 8 лири, 14 шилинга и 9 пенса. Мебелите донесе и качи на таванското помещение един мил човек, облечен в гащеризон и бяла престилка. Софи го почерпи с бира и му даде половин лира и той си отиде щастлив, а двете с Пенелопе застлаха леглата и окачиха завесите. После трябваше само да чакат — и да се надяват, противно на здравия разум, че няма да дойдат — евакуираните.

Те пристигнаха. Млада майка и две малки момчета — Дорис Потър, Роналд и Кларк. Дорис беше блондинка, с фризирана коса и стил „Джинджър Роджърс“ и прилепнала черна пола. Съпругът й, вече мобилизиран, се казваше Бърт и беше във Франция. Синовете й — на седем и на шест години, бяха кръстени на Роналд Колман и Кларк Гейбъл[1]. Бяха под средния ръст, мършави и бледи, с изпъкнали колене и грубо подстригани сухи коси, които приличаха на четка. Пристигнаха с влак от Хекни. Никога преди не бяха пътували толкова надалеч и децата имаха етикети за багаж върху вълнените си палта — в случай че се изгубят по време на пътуването.

Мирното съществуване в „Карн Котидж“ бе разтърсено от пристигането на семейство Потър. За броени дни Роналд и Кларк успяха да счупят един прозорец, да напикаят леглата си, да изскубнат всички цветя на Софи, да си хапнат неузрели ябълки, да се разболеят и да подпалят навеса за инструменти, който изгоря до основи.

Лорънс погледна философски на нещата и просто отбеляза, че е жалко, дето и двамата не са били вътре.

В същото време момчетата бяха толкова срамежливи, че будеха съчувствие. Провинцията не им харесваше, морето бе прекалено голямо, бояха се от кравите, кокошките и патиците. Освен това ги бе страх да спят на тавана, но това бе само защото се плашеха сами, като си разказваха истории за духове.

Времето за хранене се превърна в кошмар не защото Роналд и Кларк не намираха какво да си кажат, а защото изобщо им липсваха маниери. Хранеха се с отворена уста, пиеха с пълна уста, протягаха едновременно ръце към купата с масло и събаряха каната с водата, караха се и се биеха и категорично отказваха да ядат витаминозните зеленчуци и пудингите на Софи.

Освен всичко вдигаха непрекъснато и много шум. И най-простото действие бе придружено от писъци на радост, гняв или възмущение и от размяна на обиди. Дорис не бе по-добра. Тя никога не говореше на децата си, а винаги им крещеше.

„Какво си мислиш, че правиш, мръсно малко хулиганче? Ако го направиш пак, ще ти нашаря задничето с колана. Погледни си ръцете и коленете. Мръсни са! Откога не си се мил? Малък мръсен паяк“.

Пенелопе, която вече не бе дете, разбра две неща. Едното — че Дорис, макар и груба към децата си, не е лоша майка и че много обича малките си момчета. Другото — че им крещи, защото им бе крещяла през целия им живот, докато ги гонеше по „Хекни стрийт“, където двамата бяха родени и отгледани, и защото по всяка вероятност нейната майка й бе крещяла на самата нея. Тя просто не знаеше, че съществуват и други начини на възпитание. Затова нищо чудно, че Роналд и Кларк не й отговаряха, когато ги викаше. А тя, вместо да тръгне да ги търси, просто повишаваше глас с една октава и започваше отново да вика.

Накрая Лорънс не издържаше вече и каза на Софи, че ако семейство Потър не утихнат поне малко, ще бъде принуден да си стегне багажа и да се изнесе. И беше готов, ако се наложеше, наистина да живее в ателието си. И Софи, ядосана, че е поставена в такова положение, влезе като буреносен облак в кухнята и даде на Дорис да се разбере.

— Засто непрекъснато крестис така? — когато беше ядосана, френският й акцент ставаше по-забележим, а тъй като в момента бе бясна, говореше като съпругата на рибар от Марсилия. — Децата ти са зад ъгъла, съвсем наблизо. Не се налага да крестис. Mon Dieu, къщата е малка и подлудяваш всички ни.

Дорис бе изненадана, но прояви здрав разум и не се обиди. С нея не беше трудно да се разбереш, а не беше и глупава. Знаеше, че са намерили добри и разбрани хора в лицето на семейство Стърн. Другите евакуирани семейства й бяха разказали някои отвратителни истории и не искаше да я преместят в дома на някоя високомерна стара крава, която щеше да се отнася с нея като със слугиня, и да живее в кухнята.

— Съжалявам — каза както винаги безгрижно. Усмихна се. — Предполагам, че просто така съм свикнала…

— И децата ти… — Софи се бе успокоила малко, но беше твърдо решена да приключи с въпроса веднъж завинаги. — … трябва да ги приучис на маниери. Ако не мозес, тогава аз сте го направя. Трябва осте да се научат да се подчиняват. И това сте стане, ако говорис тихо. Те не са глухи, но мозес да ги оглусис с крясъците си.

Дорис сви рамене.

— Добре — съгласи се тя веднага и добродушно. — Ще опитаме. А сега, какво ще кажеш за картофите за вечеря? Искаш ли аз да ги обеля?

След това нещата потръгнаха. Шумът утихна поне малко, децата, приучвани от Софи и Пенелопе, се научиха да казват „моля“ и „благодаря“, да се хранят със затворена уста и да искат солта и пипера. Някои неща възприе и Дорис, която стана така изискана, че държеше чашката с вирнато нагоре кутре и попиваше крайчеца на устните си със салфетка. Пенелопе водеше момчетата на плажа и ги научи да строят пясъчни замъци и те станаха доста сръчни в това занимание. После започна училището и през повечето време те не бяха вкъщи. Дорис се научи да готви поне малко и помагаше в домакинската работа. Нещата се успокоиха. Никога нямаше да станат като семейство Стърн, но вече бяха станали поне поносими.

В стаите на втория етаж на „Оукли стрийт“ живееха Питър и Елизабет Клифърд. Другите наематели идваха и си отиваха, но те живееха тук вече петнайсет години и се бяха превърнали в едни от най-добрите приятели на семейство Стърн. Питър бе вече на седемдесет. Бе доктор по психоанализа и бе учил във Виена, където се преподаваше учението на Фройд. Имаше успешна кариера като професор в една от големите лондонски учебни болници. Пенсионира се, но не престана да работи и всяка година ходеше до Виена, за да изнася лекции в университета.

Нямаха деца и съпругата му го придружаваше във всяко пътуване. Елизабет бе само с няколко години по-млада от Питър и по свой собствен начин бе също толкова умна. Преди да се омъжи, беше пътувала много, беше учила в Германия и Франция и бе написала серия от дълбокомислени полуполитически романи, статии и есета — истински бижута по отношение на прецизната научна структура, и благодарение на тях си бе спечелила международна известност.

Именно те първи бяха разказали на Лорънс и Софи за зловещите събития в Германия. Четиримата разговаряха дълго през нощта на чаша кафе и коняк при спуснати завеси, а гласовете им издаваха тревогата и страха им. Но чувствата им не излизаха от онази стая и светът не знаеше нищо за възгледите им. Бяха възможно най-дискретни, защото много от приятелите им в Австрия и Германия бяха евреи, и официалните им посещения във Виена бяха добро прикритие за тайните им операции.

Пред очите на властта и с огромен риск те се свързваха с хора, уреждаха паспорти и пътувания, осигуряваха пари за различни каузи. Благодарение на предприетите от тях действия и смелостта им успяха да изведат от Германия няколко еврейски семейства, които пристигнаха благополучно в Англия, за да отплават в Съединените щати. Всички те пристигнаха без пукната пара, изоставили в родината цялото си имущество, но поне бяха свободни. Тази опасна дейност на семейство Клифърд продължи до началото на 1938 година, когато новият режим ясно им показа, че присъствието им и Германия и Австрия вече не е желано. Някой беше проговорил. Подозираха ги и ги включиха в черния списък.

В началото на новата — 1940, година Лорънс, Софи и Пенелопе проведоха семейно събрание. Тъй като беше ясно, че Дорис и децата й ще останат в „Карн Котидж“ вероятно до самия край на войната, не можеше да става и дума да се върнат в къщата на „Оукли стрийт“. Софи обаче не искаше просто така да изостави дома си в Лондон. Не беше виждала къщата от шест месеца и искаше да се погрижи за някои неща — да провери наемателите, да ушие черни завеси за стаите в мазето, да направи инвентар и да намери човек, който да се погрижи за градината. Искаше също да вземе от там зимните им дрехи, тъй като времето бе ужасно студено, а в „Карн Котидж“ нямаше централно отопление. И накрая, искаше да види семейство Клифърд.

Лорънс сметна идеята за чудесна. Освен всичко друго се тревожеше и за „Търсачите на миди“. Картината висеше над камината в спалнята им. Страхуваше се за нея след началото на бомбардировките.

Софи му каза, че ще се погрижи за „Търсачите на миди“ и че ще бъде транспортирана до Порткерис. И звънна на Елизабет Клифърд, за да й съобщи кога пристига. След три дни всички отидоха пеш до гарата и Пенелопе и Софи се качиха на влака. Лорънс остана. Така бе решил, щеше да наглежда малкото домакинство и да бъде оставен на нежните грижи на Дорис, която с радост прие отговорността. Двамата със Софи се разделяха за първи път след женитбата си и Софи заплака горчиво, когато влакът потегли. Сякаш се страхуваше, че никога вече няма да го види.

Пътуването продължи цяла вечност. Във влака бе смразяващо студено, нямаше вагон-ресторант, а в Плимът се качиха много моряци, не остана свободно място, коридорите също бяха задръстени от чанти и пушещи мъже, играещи карти. Пенелопе бе притисната в ъгъла от едно момче, което се чувстваше сковано и неудобно в новата си униформа. Когато влакът потегли отново, то веднага заспа, отпуснало глава на рамото й. Мракът се спусна рано и не можеше дори да се чете на недостатъчната светлина на крушките. Сякаш за да се влошат още повече нещата, ги задържаха в Рийдинг и накрая пристигнаха на гара „Падингтън“ с три часа закъснение.

Затъмнен заради бомбардировките, Лондон бе като непознат град. Извадиха голям късмет с таксито, което споделиха с двойка непознати, пътуващи в същата посока. Таксито трополеше по тъмите и почти безлюдни улици, валеше проливен дъжд и бе наистина много студено. Сърцето на Пенелопе се сви. Никога преда това не се бе чувствала така при завръщането си у дома.

Но Елизабет бе предупредена и ги чакаше, като се ослушваше за таксито. Платиха на шофьора и заслизаха по стълбите към мазето пипнешком. Вратата се отвори и понесени от течението, се озоваха вътре, преди и лъч светлина да бе пронизал мрака.

— О, бедните, опасявах се, че няма да успеете да пристигнете. Много закъсняхте.

Последваха прегръдки и целувки, описание на ужасното пътуване и накрая смях, защото бе огромно облекчение да се отървеш от студа и мрака във влака и да се завърнеш у дома.

Голямата позната стая се простираше по цялата дължина на къщата. В края към улицата беше кухнята, която служеше и за трапезария, а дневната беше в онзи край, който беше към градината. Тук беше светло, защото на прозорците вместо завеси имаше одеяла и черен плат, печката гореше и на нея къкреше пилешка супа, а чайникът съскаше. Софи и Пенелопе съблякоха палтата си и стоплиха ръцете си, а Елизабет им поднесе горещ чай и печени филийки. Не след дълго седяха вече край масата както преди, хапваха си от импровизираната вечеря (Пенелопе умираше от глад) и говореха всички едновременно, тъй като новините не бяха малко. Унинието се стопи, а досадното и уморително пътуване остана в миналото и бе забравено.

— Как е милият Лорънс?

— Прекрасно, но се тревожи за „Търсачите на миди“. Не иска картината да пострада при бомбардировките. Това е една от причините да сме тук. Ще я вземем в Корнуол с нас — засмя се Софи. — Той като че ли не се тревожи за останалите си вещи.

— А кой ще се грижи за него?

Разказаха й за Дорис.

— Евакуирани! О, бедните! Каква напаст за вас — и тя продължи да им разказва за всичко, което се бе случило през последните няколко седмици. — Трябва да ви призная нещо. Младият мъж, който живееше на тавана, бе мобилизиран и дадох стаята на една млада двойка. Бегълци от Мюнхен. В Англия са от година, но е трябвало да напуснат квартирата си в „Сейнт Джоунс Ууд“ и не са могли да си намерят жилище. Трябва да простите ненавременната ми щедрост, но те се нуждаеха отчаяно от покрив над главите. Знам, че ще бъдат добри наематели.

— Но, разбира се. Толкова се радвам. Много умно от твоя страна. — Софи й се усмихна мило. Елизабет никога не би се поколебала да помогне. — Как се казват?

— Фридман. Уили и Лала. Искам да се срещнеш с тях. Ще слязат на кафе тази вечер, така че защо не дойдете и вие? След като се настаните. Питър копнее да види и двете ви. А и ще е хубаво да поговорим. Ще бъде като в доброто старо време.

Излъчваше ентусиазъм, което бе нейната най-мила и заразителна черта. Красивото й, набраздено от бръчките лице бе интелигентно, както винаги очите й блестяха, гъстата й сива коса бе прибрана в кок на тила, но няколко кичура се бяха изплъзнали. Дрехите й и изобщо не бяха модерни, но бяха от онези, които нямаха възраст, а пръстите й с подутите стави бяха обсипани с пръстени.

— Разбира се, че ще дойдем — увери я Софи.

— В девет? Ще бъде наистина хубаво.

Когато отидоха, завариха семейство Фридман вече там — седяха до газовата печка в старомодния салон на семейство Клифърд. Бяха много млади и с изключително добри маниери. Скочиха на крака, за да бъдат представени. Но на Пенелопе й се сториха стари. Притежаваха онова незасегнато от мизерията достойнство, което нямаше възраст, а когато се усмихнаха за поздрав, усмивката не стигна до очите им.

Отначало тръгна добре. Незначителни приказки за дребни неща. Разбраха, че Уил Фридман е учил право в Мюнхен, но сега си изкарвал прехраната с преводи за лондонска издателска къща. Лала преподаваше музика и по-точно — уроци по пиано. Тя бе бледа, но красива и седеше спокойно, но Уил бе нервен и непрекъснато ръкомахаше. Или копнееше за цигара, или наистина му бе трудно да седи неподвижен.

Беше в Англия от година, но Пенелопе, която го наблюдаваше тайно, си мислеше, че прилича на току-що влязъл в страната човек. И изпитваше съчувствие към него, опитваше се да си представи какъв живот е водил, как се е справил с намирането на работа в чужда държава, лишен от подкрепата на колеги и приятели, принуден да работи нещо, което не му е призвание. Освен това се тревожеше и за роднините си, които бяха останали в Германия. Представи си, че има майка, баща, братя и сестри, за чиято съдба не знаеше нищо. Те самите можеше да бъдат отведени всеки момент. Почукване на вратата — и животът им вече никога нямаше да бъде същият.

Елизабет отиде в кухнята и се върна с поднос с чаши, горещо кафе и бисквити. Питър извади бутилка коняк „Кордон Блу“ и чашки. Раздадоха ги. Софи се обърна към Уили с очарователната си усмивка:

— Толкова се радвам, че живеете тук. Надявам се, че ще бъдете щастливи. Съжалявам, че ние няма да бъдем тук, но трябва да се върнем в Корнуол, за да се грижим за хората там. Не давайте мазето под наем. Трябва да имаме местенце, ако се върнем в Лондон. Но ако започнат бомбардировки, използвайте стаите в мазето като подслон.

Предложението бе разумно и отправено тъкмо навреме. До този момент имаше само предупреждения за възможно въздушно нападение, последвани от сигнали, че всичко е чисто. Но всички бяха готови. Лондон бе целият в окопи и убежища, имаше ги дори в парковете, навсякъде се срещаха резервоари с вода и пунктове за оказване на първа помощ. Из целия град се виждаха оръдия, покрити със защитни платове и мрежи, а до тях — войници, които чакаха нападенията да започнат минута след минута, час след час, седмица след седмица.

Предложението бе разумно, но имаше шокиращ ефект върху семейство Фридман.

Той каза:

— Да.

Гаврътна рязко чашата с коняка и не я отдръпна, когато Питър, без да каже и дума, я напълни отново. Уили се разприказва. Благодари на Софи. И на Елизабет заради добрината й. Щял да бъде бездомен, ако не била Елизабет. Без хора като Елизабет и Питър той и Лала вероятно щели вече да не са сред живите. Или дори по-лошо…

Питър каза:

— О, хайде сега, Уили!

Но Уили като че ли не знаеше как да спре. Беше изпил и втората чаша коняк и сега сам се протегна към бутилката, за да я напълни за трети път. Лала седеше, без да помръдва дори, и гледаше втренчено съпруга си с кръглите си тъмни очи, които бяха изпълнени с ужас. Но не се опита да го спре.

Той говореше. Потокът от думи сякаш щеше да ги удави, валеше върху главите на петимата в стаята, които просто седяха и слушаха хипнотизирани. Пенелопе погледна към Питър, но замислен и сериозен, той имаше очи само за бедния объркан млад човек, който приличаше на луд. Може би Питър знаеше, че той има нужда да говори. Че все някога трябва да излее всичко това и защо не сега, когато двамата със съпругата му са на топло и безопасно място, с приятели.

Той говореше, ли говореше. И не спираше. Разказа им за неща, които беше видял, за които беше чул и за такива, които се бяха случили с негови приятели. След известно време Пенелопе не искаше да слуша повече, копнееше да запуши ушите си с ръце и да затвори очи, за да се отърве от ужасяващите образи. Но продължаваше да слуша и постепенно бе погълната от ужаса и отвращението, които нямаха нищо общо с гледането на кинопрегледите или със слушането на бюлетините по радиото, нито с четенето на вестници. Изведнъж ужасът бе персонализиран, стана личен и я сграбчи за гърлото. Безчовечността на хората бе нещо отвратително и гнусно и лична отговорност на всеки. Значи това било значението на думата ВОЙНА. Войната не означаваше само да носиш противогаз, да затъмняваш прозорците, да се кикотиш в компанията на госпожица Поусън и да боядисваш таванското помещение, за да настаниш в него евакуираните. Войната беше нещо безкрайно по-ужасно, кошмар, от който не можеш да излезеш, като просто се събудиш с благодарност. Тя трябваше да се понесе, но това можеше да стане само ако не избягаш и не заровиш главата си в пясъка, а вземеш меча и се изправиш срещу нея.

Тя нямаше меч, но рано на следващата сутрин излезе от къщата, след като каза на Софи, че отива да пазарува. Когато се върна, малко преди обяд и с празни ръце, Софи бе озадачена.

— Мислех, че отиде да пазаруваш.

Пенелопе издърпа един стол, седна и изгледа майка си през масата, след което й съобщи, че е намерила пункт за набиране на доброволци и се е записала в Женския кралски флот.

[1] Американски актьори. — Б.пр. ↑

Антония

Зората изгря крадешком, неохотно. Накрая беше заспала отново, но се бе събудила при развиделяването и бе разбрала, че денят е на път. Беше много тихо. През отворения прозорец влизаше студен въздух, а кестеновото дърво, уловено в рамката му, издигаше голи клони към сивото беззвездно небе.

Корнуол все още изпълваше мислите й като ярък сън, но скоро сънят остана в миналото, където може би му беше мястото. Роналд и Кларк вече не бяха малки момчета, а възрастни мъже, проправящи си сами път в живота. Майка им не беше вече Дорис Потър, а Дорис Пенбърт и беше почти на седемдесет. Продължаваше да живее в малката бяла къща, сгушена сред старите павирани улици на Порткерис. Лорънс и Софи отдавна ги нямаше, както и семейство Клифърд, „Карн Котидж“ бе продаден, къщата на „Оукли стрийт“ — също, а тя беше тук, в Глостършър, в собственото си легло, в собствената си къща — „Подмоурс Теч“. Не беше — и това бе един от случаите, които винаги я изненадваха, сякаш годините се наговаряха и си правеха груба шега с нея — на деветнайсет, а на шейсет и четири. Не беше дори на средна възраст, а стара. Стара жена с глупаво сърце, което я бе изпратило в болницата. Стара жена с три пораснали деца и с нови хора в живота си, дошли с проблемите си. Нанси, Оливия и Ноел. И, разбира се, Антония Хамилтън, която щеше да дойде и да остане… Кога щеше да пристигне? В края на следващата седмица? Не, и края на тази. Защото беше понеделник. Понеделник сутрин. Госпожа Плъкет идваше в понеделник сутрин от Падли, яхнала велосипеда си, стабилна като скала върху него. И градинарят. Новият градинар трябваше да започне работа днес, точно в осем и половина часа.

Това накара Пенелопе да се раздвижи така, както нищо друго не би могло. Включи нощната лампа и погледна часовника си. Седем и половина. Важно беше да стане и да се облече, преди да пристигне градинарят, защото в противен случай той щеше да си помисли, че го е наела някаква мързелива старица. „А мързеливият господар има мързеливи слуги.“ Кой й бе казал тази стара поговорка? Свекърва й, разбира се. Доли Кийлинг. Кой друг? Казваше го, докато прокарваше пръсти по полицата над камината, за да провери дали има прах, или докато сменяше чаршафите на леглото, за да е сигурна, че работата е свършена, както трябва. Бедната Доли. Тя също си бе отишла, като през целия си живот се бе тревожила за образа, който изграждаше пред другите хора, но не бе оставила след себе си чувство за загуба. Което беше тъжно.

Седем и половина! Нямаше време за губене в спомени за Доли Кийлинг, която никога не беше харесвала. Пенелопе стана от леглото.

След един час се беше изкъпала и облякла. Бе запалила печката, отключила всички врати и закусила. Силно кафе, варено яйце, печени филийки и мед. Докато седеше над втората си чашка кафе, се ослушваше за шума от приближаваща кола. Никога преди не бе имала работа с фирми по градинарство, но знаеше, че хората им пътуват в малки зелени каравани, от двете страни, на които с главни букви е изписано „Собствена градина“. Беше ги виждала из селото. Изглеждаха елегантни и трудолюбиви едновременно. Изпитваше лек страх. Никога през живота си не беше наемала градинар и се надяваше, че човекът няма да е нито прекалено мрачен, нито прекалено весел. Трябваше да му заяви твърдо и веднага да не подрязва нищо без нейното разрешение. Щеше да му поръча нещо просто и лесно. Например глогиновите храсти в дъното на овощната градина. Можеше да ги подреже. Предполагаше, че ще може да използва малкия й храсторез. Дали имаше достатъчно бензин за двигателя му? Дали не трябваше да отиде и да погледне, докато все още имаше време да купи още?

Но се оказа, че няма време, защото в този момент тревожните й мисли бяха грубо прекъснати от неочаквания звук на стъпки по покритата с чакъл алея. Приближаваха към къщата. Пенелопе остави чашката си с кафе, изправи се, прекоси стаята и погледна през прозореца. Видя го в тихата и студена утрин да върви към нея. Висок млад мъж, облечен в тъмнозелено яке и дънки, чиито крачоли бяха напъхани в гумени ботуши. Не носеше шапка, косата му беше кестенява. Спря се и се огледа, вероятно бе несигурен в непознатата обстановка. Тя забеляза изпънатите му рамене, високо вдигнатата брадичка, ъгъла на челюстта му. Вчера, докато гледаше сина си Ноел да прекосява моравата, сърцето й прескочи един удар. И сега се случи същото. Постави длан на масата и затвори очи. Задиша дълбоко. Бясно препускащото й сърце се успокои. Отвори отново очи. Звънецът на входната врата звънна.

Прекоси верандата и отвори. Той стоеше там. Висок. Много по-висок от нея.

— Добро утро — каза.

— Добро утро.

— Госпожа Кийлинг?

— Да.

— Аз съм от „Собствена градина“.

Той не се усмихна. Сините му очи не премигваха, лицето му бе слабо и загоряло, кожата му бе зачервена от студа и опъната по високите му скули. На врата му бе завързано червено вълнено шалче, но не носеше ръкавици.

Тя погледна над рамото му.

— Ослушвах се за кола.

— Дойдох с велосипеда си. Оставих го при портата. Не бях сигурен дали това е къщата.

— Мислех, че от „Собствена градина“ винаги изпращат работниците си с онези малки зелени каравани.

— Не. Дойдох с велосипеда си.

Пенелопе смръщи вежди. Той бръкна в джоба си.

— Имам писмо от шефа си — извади го и го разгъна.

И тя видя, че той наистина е очакваният градинар. Веднага се смути.

— Просто си представях…

— Това ли е „Подмоурс Теч“? — попита той и прибра писмото отново в джоба си.

— Да, разбира се. По-добре… по-добре влезте.

— Не. Няма да ви безпокоя. Покажете ми какво искате да свърша… и къде държите инструментите. Не можах да взема своите, тъй като дойдох с велосипеда си.

— О, няма значение, аз имам всичко — знаеше, че смущението й се предаваше на гласа и на думите й, но нищо не можеше да направи. Наистина бе смутена. — Ако… Почакайте момент. Ще си взема палтото…

— Добре.

Тя намери палтото и ботушите си и свали ключа за гаража от гвоздея. Като излезе, видя, че е докарал велосипеда си. Подпираше го на стената на къщата.

— Тук няма да пречи, нали?

— Не. Разбира се, че не.

Поведе го по алеята и отключи вратата на гаража. Помогна му да я отвори, включи осветлението и видяха обичайното безредие, което цареше в него. Старото й волво, трите велосипеда на децата й, които сърце не й даваше да изхвърли, събираща прах бебешка количка, електрическите косачки, гребла, маркучи, лопати, вили и какво ли още не.

Запромъква се между всичко това към шкафа — реликва от дните на „Оукли стрийт“, в който държеше чуковете и отвертките, ръждясалите гвоздеи и други неща. Най-отгоре бе храсторезът.

— Можете ли да работите с това?

— Разбира се.

— Е, в такъв случай най-добре е да видим дали има достатъчно бензин.

Слава богу, имаше. Не беше много, но поне бе достатъчно.

— Искам да подрежете глогините.

— Добре — той нарами храстореза и взе тубичката с бензина.

— Само ми покажете къде са.

Тя го заведе до храстите, за да е сигурна, че няма да направи грешка. Заобиколиха къщата, прекосиха замръзналата морава, минаха през отвора в живия плет и през цялата овощна градина. И спряха пред избуялите глогини. Зад тях, тиха и студена, течеше река Уиндраш.

— Хубаво местенце си имате — отбеляза той.

— Да. Да, прекрасно е. Искам да ги отрежете до тази височина. Да не са по-ниски.

— Искате ли да запазите клонките, за да разпалвате камината си с тях?

Пенелопе не беше помислила за това.

— Струва ли си?

— Горят красиво.

— Добре. Отделете тези, които според вас ще свършат работа. И изгорете останалите.

— Добре — той остави на земята храстореза и тубичката с бензин.

— Това е значи.

Тонът му подсказваше, че трябва да го остави да си свърши работата, но тя отказваше да тръгне.

— Цял ден ли ще бъдете тук?

— До четири и половина часа. Удобно ли ви е? През лятото започвам работа в осем и приключвам в четири часа.

— А обедна почивка правите ли?

— Един час. От дванайсет до един.

— Е… — вече говореше на гърба му. — Ако имате нужда от нещо, ще бъда в къщата.

Той бе клекнал и сръчно отвинтваше капачето на храстореза с дългите си пръсти. Не отговори, а кимна. Тя започна да чувства, че му досажда. Обърна се и закрачи обратно през градината, леко раздразнена и все пак развеселена, че така открито й се бе противопоставил. Чашката й с кафе я чакаше полупразна на масата в кухнята. Отпи, но студеното кафе имаше отвратителен вкус и тя го изхвърли в мивката.

Когато госпожа Плъкет дойде, храсторезът работеше вече от половин час, а пушекът от запалените клонки се издигаше в неподвижния утринен въздух и изпълваше градината с приятния мирис на подпалено дърво.

— Дошъл е значи — каза госпожа Плъкет още когато се появи на прага, величествена като кораб, опънал платна.

Тъй като бе зима, бе облякла закачливото си късо палто от кожи, а в ръка държеше найлоновата торбичка с работните си обувки и престилката. Знаеше за решението на Пенелопе да наеме градинар, както и почти всичко друго от живота на работодателката си. Бяха много добри приятелки и нямаха тайни една от друга. Когато Линда — дъщерята на госпожа Плъкет, забременя от момчето, което работеше в гаража в Падли, първата, на която госпожа Плъкет каза, бе госпожа Кийлинг. Госпожа Кийлинг бе силна жена и бурно се противопостави на идеята Линда да се омъжи за момчето и оплете красива бяла блузка за бебето. И накрая се оказа права, защото скоро след раждането на бебето Линда срещна Чарли Уийлрайт — най-приятния мъж, когото госпожа Плъкет познаваше, и се омъжи за него. Сега на път беше и второ бебе. Нещата винаги се развиват така, както е най-благоприятно за всички. Това не можеше да се отрече. Но госпожа Плъкет си оставаше благодарна на госпожа Кийлинг за доброжелателния й и практичен съвет, който й бе дала във време на голям стрес.

— Градинарят ли имаш предвид? Да, дойде.

— Видях пушека още като влязох с велосипеда си в селото — свали коженото си палто и разкопча жилетката си. — Но къде е караваната?

— Дойде с велосипеда си.

— Как се казва?

— Не го попитах.

— Как изглежда?

— Млад, привлекателен и говори добре.

— Надявам се, че не са ти изпратили някой от мързеливите и безотговорни млади хора.

— Не изглеждаше такъв.

— О, добре — госпожа Плъкет завърза престилката си. — Ще видим — потри подутите си зачервени ръце. — Сутринта е много студена. Не толкова студена, колкото влажна.

— Изпий чаша чай — предложи Пенелопе както винаги.

— Е, нямам нищо против — каза госпожа Плъкет, също както винаги.

Сутринта напредваше.

Госпожа Плъкет изчисти с прахосмукачката цялата къща, излъска медния парапет на стълбището, както и кухненския под, изглади цял куп пране, изразходва поне половин туба препарат за полиране на мебели и си тръгна в дванайсет без петнайсет часа. Трябваше да бъде вкъщи навреме, за да посрещне съпруга си за обяд. Остави след себе си къщата да блести от чистота и да ухае приятно. Пенелопе погледна часовника и се зае да приготвя обяд за двама. Сложи на котлона тенджера със зеленчукова супа. Извади от килера половин студено пиле и франзела. Имаше още задушени ябълки и бурканче със сметана. Застла масата в кухнята с памучна покривка на карета. Ако беше слънчево, щеше да подреди масата в оранжерията, но облаците бяха надвиснали ниско и не предвещаваха нищо добро. До неговата салфетка сложи малка чашка за ракия и кутийка бира. А може би щеше да пожелае да изпие и чаша чай след обяда. Супата започна да ври и се разнесе приятно ухание. Скоро щеше да дойде и той. Зачака.

В дванайсет и десет часа него още го нямаше и тя отиде да го потърси. Намери глогините добре и равно подрязани, затихнал вече огън и скупчени накуп клонки, но от него нямаше и следа. Щеше да го извика, ако знаеше името му. Върна се в къщата и се запита дали не беше решил да се прибере вкъщи и да не се връща. Но намери велосипеда му в задната част на къщата и разбра, че е наоколо. Отиде до гаража и го видя седнал близо до входа върху една обърната кофа — ядеше сандвич, завит във вестник, който можеше да бъде само кръстословицата на „Таймс“.

— Какво правиш тук, за бога? — извика възмутена от това, че го заварва така.

Той скочи на крака, силно стреснат от неочакваното й появяване и тона й, изтърва вестника и обърна кофата, която изтрака шумно и неприятно. Устата му бе пълна, та трябваше да сдъвче хапката и да я глътне, преди да може да каже нещо. Изчерви се силно и бе очевидно, че смущението му е огромно.

— Аз… обядвам.

— Обядваш?

— От дванайсет до един. Казахте, че нямате нищо против.

— Но не и тук. Не върху обърната кофа в гаража. Трябва да дойдете в къщата — да обядвате с мен. Мислех, че сте разбрали.

— Да обядвам с вас?

— А как иначе? Другите ви работодатели не ви ли дават обяд?

— Не.

— Никога не съм чувала нещо по-ужасно. Как ще работите цял ден, ако изядете само един сандвич?

— Справям се.

— Е, това не е достатъчно за мен. Изхвърлете този студен сандвич и елате вътре.

Той изглеждаше озадачен, но се подчини. Не изхвърли сандвича, а го уви в малко хартия и го остави в багажника на велосипеда. След това вдигна вестника, сложи и него в багажника, изправи кофата и я остави в ъгъла, където обикновено стоеше. След това тя го поведе към къщата. Беше съблякъл якето си и тя видя, че под него носи дебел син пуловер. Той изми ръцете си, подсуши ги и седна на масата. Тя постави пред него голяма купа с димяща супа и му каза да си отреже хляб и да го намаже с масло. Напълни по-малка купа за себе си и седна до него.

Той каза:

— Наистина много мило от ваша страна.

— Въобще не е мило. Просто това е начинът, по който винаги върша нещата. Работниците, които родителите ми наемаха, са се хранили винаги с нас. Не знаех, че има хора, които постъпват различно. Съжалявам. Може би недоразумението е по моя вина. Трябваше да изразя ясно желанието си.

— Не ви разбрах.

— Да, разбира се. А сега ми разкажете за себе си. Как се казвате?

— Дейнъс Мърфийлд.

— Какво съвършено име.

— Аз го смятам за доста обикновено.

— Съвършено е за градинар. Някои хора имат имена, които са съвсем подходящи за професиите им. Искам да кажа, какъв би могъл да бъде Шарл дьо Гол, освен спасителя на Франция? И бедният Алжер Хис. Роден с подобно име, той просто е трябвало да бъде шпионин.

Той каза:

— Когато бях момче, свещеникът в нашата църква се казваше Патерностър.

— Ето, виждате ли… Това само потвърждава теорията ми. Къде сте отраснали?

— В Единбург.

— Единбург! Значи сте шотландец.

— Да.

— С какво се занимава баща ви?

— Адвокат е. Секретар на кралския печат.

— Каква прекрасна титла. Толкова романтично. А вие не пожелахте ли да станете адвокат?

— За кратко, но… — сви рамене — промених решението си. И вместо това се записах в Селскостопанския колеж.

— На колко сте години?

— Двайсет и четири.

Беше изненадана. Изглеждаше по-възрастен.

— Харесва ли ви да работите за „Собствена градина“?

— Да. Нямам нищо против.

— Откога работите за тях?

— От около шест месеца.

— Женен ли сте?

— Не.

— Къде живеете?

— В къща във фермата на Соукоум. Съвсем близо до Падли.

— О, познавам семейство Соукоум. Хубава ли е къщата?

— Сносна е.

— Кой се грижи за вас?

— Сам се грижа за себе си.

Замисли се за ужасния сандвич с бял хляб. Представи си безрадостната къща с неоправеното легло и измитите чинии, оставени върху печката, за да изсъхнат. Запита се дали въобще някога си приготвя сносно ядене.

— Ходил ли си на училище в Единбург? — запита. Изведнъж се заинтересува от този млад човек, прииска й се да узнае какво му се е случвало и какви обстоятелства и мотивация са го довели до този скромен живот.

— Да.

— Веднага след училище ли се записа в Селскостопанския колеж?

— Не. Живях две години в Америка. Работех в ранчо за говеда в Арканзас.

— Никога не съм била в Америка.

— Страхотно е.

— Не ви ли се искаше да останете там… завинаги, имам предвид?

— Замислих се, но не останах.

— През цялото време ли бяхте в Арканзас?

— Не. Пътувах. Видях голяма част от страната. И прекарах шест месеца на Вирджинските острови.

— Колко вълнуващо!

Беше изял супата си. Запита го дали не иска още, той поиска и тя напълни купата му отново. Той взе лъжицата и каза:

— Казахте, че никога преди не сте наемали градинар. Сама ли се грижехте за мястото?

— Да — отговори тя с известна гордост. — То бе буквално подивяло, когато се нанесох тук.

— Очевидно знаете доста неща.

— Не мога да преценя.

— Винаги ли сте живели тук?

— Не. През по-голямата част от живота си живях в Лондон. Но там също имах голяма градина. А преди това, като дете, живеех в Корнуол. Там също имахме градина. Имам късмет. Винаги съм имала градина. Не мога да си представя живота без такава.

— Имате ли семейство?

— Да. Три деца. Всичките пораснали. Едната ми дъщеря е омъжена и имам двама внуци.

Той каза:

— Сестра ми има две деца. Омъжена е за фермер в Пъртшър.

— Връщате ли се понякога в Шотландия?

— Да. Два-три пъти в годината.

— Страната сигурно е много красива.

— Да — каза той. — Така е.

След супата се заеха с пилето, от което той изяде по-голямата част, както и всичките задушени ябълки. Не пи бира, но прие с благодарност чаша чай. След като изпи чая, погледна часовника и стана. Оставаха пет минути до един часа. Каза:

— Свърших работата по глогиновите храсти. Ще донеса клонките до къщата. Ако ми покажете къде, ще ги прибера. И може би ще ми кажете с какво бихте искали да се захвана. И още колко дни от седмицата ще имате нужда от мен.

— Предложих три дни седмично на агенцията, но ако работите с такава скорост, може би ще са два.

— От вас зависи.

— Как ще ви плащам?

— Ще плащате на агенцията „Собствена градина“, а те ще плащат на мен.

— Надявам се, че ви плащат добре.

— Да. Всичко е наред.

Облече якето си. Тя каза:

— Защо не ви дадоха каравана, с която да дойдете на работа?

— Не шофирам.

— Но в днешно време всички млади хора шофират. Лесно можете да се научите.

— Не казах, че не мога да шофирам — каза Дейнъс Мърфийлд. — Казах, че не шофирам.

Показа му къде да прибере клонките, възложи му следващата задача — да риголва зеленчуковата й градина, и се върна в кухнята, за да измие чиниите от обяда. „Не казах, че не мога да шофирам. Казах, че не шофирам.“ Не беше приел кутийката бира. Запита се дали не са го хванали да кара пиян и не са му отнели книжката за шофиране. Може би беше убил някого. От тази ужасяваща мисъл я побиха тръпки. Но все пак тази огромна трагедия не беше извън границата на вероятностите. А и обясняваше доста неща у него… напрегнатото му лице, неусмихващата се уста, ярките очи, които не примигваха. Имаше нещо, някаква тревога, която той успешно прикриваше. Някаква загадъчност. Но тя го харесваше. О, да, много го харесваше.

В девет часа следващата вечер — четвъртък вечер, Ноел Кийлинг зави по „Ранфърли Роуд“ и подкара по тъмната и мокра от дъжда улица, за да спре пред къщата на сестра си Оливия. Нямаше уговорка с нея, затова очакваше тя да не си е вкъщи — както обикновено. Беше най-социално активната жена, която познаваше. Но за своя изненада видя, че прозорецът зад спуснатите завеси на дневната свети, затова слезе от колата, заключи я, мина по късата алея и натисна звънеца на входната врата. Тя се отвори след миг и на прага застана Оливия, облечена в яркочервена вълнена жилетка, без грим и с очила на носа. Очевидно не очакваше компания.

— Здравей.

— Ноел! — в гласа й се долавяше изненада, защото той нямаше навик да се отбива при нея, въпреки че живееше само на 3 километра от тук. — Какво правиш?

— Просто се отбих. Заета ли си?

— Да. Опитвам се да прочета нещо, което ще ми е необходимо за срещата утре сутрин. Но няма значение. Влизай.

— Изпих няколко питиета с приятели в Пътни.

Приглади косата си и я последва в дневната. Както винаги, там бе блажено топло, светло и пълно с цветя… Завидя й. Винаги й бе завиждал. Не само за успеха й, но и за компетентността, с която се справяше с всеки аспект на оживения си живот. Върху ниската масичка до камината лежеше дипломатическото й куфарче, бяха разхвърляни листове, но тя ги прибра и ги премести върху бюрото. Той се приближи до камината уж за да си стопли ръцете, но всъщност за да хвърли поглед върху поканите, които бе наредила на полицата над нея и, общо взето, да провери какви са обществените й ангажименти. Видя, че има покана за сватба, на която той не беше поканен, а също и за частна изложба в нова галерия на „Уолтън стрийт“.

— Ял ли си нещо? — попита тя.

Той се обърна.

— Няколко сандвича — произнесе думата така, както се пишеше, което бе една от малкото им останали семейни шеги.

— Искаш ли нещо за хапване?

— Какво предлагаш?

— Остана малко от киша[1], който вечерях. Можеш да го изядеш, ако искаш. А също бисквити и сирене.

— Ще бъде страхотно.

— Ще ги донеса тогава. Налей си питие.

Той прие милото й предложение, наля си уиски със сода, а тя се насочи към малката кухня зад трапезарията, като включваше осветлението по пътя си. Той тръгна след нея и придърпа високо столче към малкия барплот, който разделяше двете стаи. Приличаше на мъж в кръчма, който говори с барманката.

— Ходих да видя ма в неделя — каза.

— Така ли? Аз я видях в събота.

— Тя ми каза, че си ходила. С изискан американец. Как ти се струва тя?

— Мисля, че е в прекрасна форма.

— Мислиш ли, че наистина е било инфаркт?

— Е, предупреждение може би — погледна го и се усмихна горчиво. — Нанси вече я е заровила на три метра под маргаритките. — Ноел се засмя и поклати глава. Нанси бе едно от нещата, по които двамата с Оливия винаги постигаха съгласие. — Тя, разбира се, преувеличава. Но мами поне се е съгласила да използва помощ за градината. Това е началото.

Помъчих се да я накарам да дойде в Лондон утре.

— Защо?

— За да посети „Буутби“. И да види за колко ще се продаде картината на Лорънс Стърн.

— О, да, „Носачките на вода“. Бях забравила. Търгът е утре. Тя ще дойде ли?

— Не.

— Е, и защо да идва? Няма да спечели пари от това.

— Няма — Ноел сведе поглед към чашата си. — Но ще спечели, ако продаде картините, които са нейна собственост.

— Ако имаш предвид „Търсачите на миди“, не се и надявай. По-скоро ще умре, отколкото да се раздели с картината.

— А другите две платна?

Лицето на Оливия изразяваше дълбоко съмнение.

— Говори ли с мами за това?

— Защо не? Картините са ужасни, признай. Просто събират прах на стълбищната площадка. Тя дори няма да забележи, ако липсват.

— Но те не са довършени.

— Защо не престанете всички да го повтаряте. Според мен имат рядка стойност — нещо, което не може да не се отрази на цената им.

След малко тя каза:

— Да предположим, че се съгласи да ги продаде — Оливия извади поднос, нареди върху него чинии, вилица, нож и купичка с масло и сирене. — Ще й предложиш ли какво да прави с парите си, или ще оставиш това на нейната преценка?

— Парите, които даваш, докато си жив, струват два пъти повече от онова, което ще завещаеш след смъртта си.

— Което означава, че алчните ти ръчички искат да се докопат до тях.

— Не ги искам само за себе си. А за всички нас тримата. О, не ме гледай така, Оливия, няма от какво да се срамувам. В наши дни парите не стигат на никого и не ми казвай, че Нанси ще се откаже от пари в брой. Непрекъснато се оплаква колко скъпо е всичко.

— Ти и Нанси може би. Но аз няма да участвам.

Ноел отпи от чашата.

— Но няма да кажеш „не“, нали?

— Не искам нищо от мами. Тя ни е дала достатъчно. Искам просто да бъде жива, да е добре, да няма финансови притеснения и да се наслаждава на живота.

— Тя има достатъчно средства, за да живее добре. И ние всички го знаем.

— Така ли? А бъдещето? Възможно е да доживее до дълбока старост.

— Ето още една причина да продаде тези мрачни нимфи. И да инвестира капитала.

— Не искам да обсъждаме този въпрос.

— Значи не смяташ, че идеята е добра?

Оливия не отговори, просто взе подноса и го отнесе. Докато я следваше, той си мислеше, че никой друга жена не би могла да бъде с толкова изправен гръб и твърдо решена като Оливия, ако се опитваш да направиш нещо, което тя не одобрява.

Тя остави подноса върху ниската масичка едва ли не с трясък. После се изправи и го изгледа:

— Да. Смятам, че идеята не е добра.

— И защо?

— Мисля, че трябва да оставиш мами на спокойствие.

— Добре — както винаги той се предаде с грация, защото знаеше, че в дългосрочен план това е най-сигурният начин да спечелиш битката. Настани се в едно от дълбоките кресла, но седна едва на крайчеца, за да може да се храни. Оливия се облегна на камината, пъхнала ръце дълбоко в джобовете на жилетката. Той усещаше погледа й върху себе си, докато вземаше вилицата и режеше киша. — Да забравим за продажбата на незавършените картини. Да говорим за нещо друго.

— За какво например?

— Като например дали някога не си виждала или чувала ма да споменава или да си подозирала за съществуването на рисувани с маслени бои скици на Лорънс Стърн, които е правил, преди да започне да рисува самата творба?

Цял ден се бе питал дали да посвети Оливия в тайната си — как бе открил старото писмо, и в изникналите възможности. Накрая бе решил да поеме риска. Оливия можеше да се окаже важен съюзник. Единствена тя от тях тримата имаше влияние върху майка им. Заявявайки въпроса, не сваляше поглед от лицето й. Видя как на него се изписа предпазливост, сменена от подозрение. Трябваше да го очаква.

След малко тя каза:

— Не — това също трябваше да се очаква, но той знаеше, че казва истината, защото Оливия никога не лъжеше. — Не. Никога.

— Виждаш ли, трябва да съществуват поне няколко.

— Какво те наведе на мисълта за този лов на диви гъски?

— Той й разказа как бе открил старото писмо.

— „Терасираната градина“? Тя се намира в „Метрополитън“ в Ню Йорк.

— Точно така. И ако е правена предварителна скица за „Терасираната градина“, защо да няма също за „Носачките на вода“, „Ухажването на рибарската съпруга“ и всички други негови картини, превърнали се в класика и тънещи в скучни музеи във всяка уважаваща себе си столица по света.

Оливия се замисли. После каза:

— Вероятно са били унищожени.

— О, глупости. Старецът никога нищо не е унищожавал. Знаеш го така добре, както и аз. Едва ли има друга къща, освен нашата на „Оукли стрийт“, толкова пълна с всякакви боклуци. Освен може би „Подмоурс Теч“. Знаеш ли, че рискът от пожар на тавана е голям? Ако някой застраховател види какво е струпано там, ще припадне.

— Бил ли си там напоследък?

— Да, качих се на тавана в неделя, за да потърся ракетата си за скуош.

— А само нея ли търсеше?

— Е, не, поогледах се.

— За някоя груба скица с маслени бои?

— Нещо такова.

— Но не намери.

— Разбира се, че не. Не би могла да намериш и слон в цялото онова безредие.

— А мами знаеше ли какво търсиш?

— Не.

— Ти си подлец и страхливец, Ноел. Защо винаги трябва да вършиш всичко зад гърба на хората?

— Защото тя няма никаква представа, какво има на тавана й, както и когато живеехме на „Оукли стрийт“.

— И какво има там?

— Какво ли не. Стари кутии, шкафове с дрехи, вързопи и писма. Бебешки колички, детски играчки, ниски столчета, чували с вълна, кантари, някакви дървени кутии, купища списания, завързани с връв, мостри на видове плетки, стари рамки за картини… За каквото и да се сетиш. И както казах, рискът от пожар е висок. И тръстиковият покрив няма да помогне. Само една искра някой ветровит ден и цялата къща ще изгори. Надявам се само, че ма ще има време да скочи от някой прозорец, преди да я погълнат пламъците. Казах ли ти, че кишът е много вкусен? Ти ли го приготви?

— Аз никога нищо не приготвям. Купувам всичко от супермаркета — тя прекоси стаята и застана до него.

Чу я да си налива питие и си позволи да се усмихне, защото знаеше, че е предизвикал у нея тревога и, надяваше се, съчувствие и по този начин е привлякъл вниманието й. Тя седна на дивана с лице към него, стиснала чашата в длани.

— Ноел, наистина ли мислиш, че е опасно?

— Да. Честно. Наистина. Така мисля.

— И какво трябва да направим според теб?

— Да разчистим.

— Мами няма да се съгласи за нищо на света.

— Добре, тогава да подредим. Но голяма част от струпаните там боклуци стават само за огъня. Вълната, списанията, моделите за плетки…

— Но защо и вълната?

— Защото е пълна с молци.

Оливия не каза нищо. Той бе изял вече киша и започна сиренето, което бе особено деликатесна версия на „Бри“.

— Ноел. Не предлагаш голямото разчистване само за да имаш възможност да търсиш може би несъществуващи скици, нали? А ако случайно намериш нещо ценно, трябва да помниш, че всичко в онази къща принадлежи на мами.

Той срещна погледа й с невинно изражение.

— Със сигурност не мислиш, че бих откраднал нещо, нали?

— Не знам, мисля, че си способен на всичко.

Той предпочете да не обърне внимание на думите й.

— Ако въобще намерим тези скици, имаш ли някаква представа колко струват? Най-малко 5000 всяка.

— Защо говориш за тях така, сякаш знаеш, че са там?

— Не знам дали са там! Просто подозирам, че е възможно да са там. Но по-важното е, че таванът наистина представлява заплаха от пожар. И трябва да направим нещо.

— А не мислиш ли, че е по-добре да застраховаме къщата?

— Джордж Чембърлейн се погрижи за това още когато ма купи къщата. Може би трябва да поговориш с него. Този уикенд съм свободен. Мога да отида още в петък вечерта и да се захвана с херкулесовската задача. Ще звънна на ма, за да й кажа, че ще отида.

— А ще я попиташ ли за скиците?

— Мислиш ли, че трябва?

Оливия не отговори веднага. А после каза:

— Не. Не мисля — той я погледна изненадан. — Мисля, че това може да я разтревожи, а не искам тя да се тревожи. Можем да й кажем, ако ги намерим, а ако не са там, защо въобще да й казваме нещо? Но, Ноел, не й говори повече за продажба на картините. Те наистина нямат нищо общо с теб.

Той сложи длан на сърцето си.

— Честна скаутска — усмихна се. — Поне вече мислиш като мен.

— Напротив, ти си дяволит негодник и никога няма да мисля като теб.

Той отново не възрази, изяде мълчаливо храната, изправи се и отиде да напълни отново чашата си.

— Наистина ли ще отидеш? В „Подмоурс Теч“, имам предвид.

— Няма причина да не отида — седна отново. — Защо?

— Можеш да направиш нещо за мен.

— Така ли?

— Знаеш ли кой е Козмо Хамилтън?

— Козмо Хамилтън? Но, разбира се. Любовникът ти от слънчева Испания. Не ми казвай, че отново е част от живота ти?

— Не, не е част от живота ми. А вън от него. Починал е.

Поне веднъж Ноел беше истински изненадан и шокиран.

— Починал?

Лицето на Оливия бе спокойно, но много бледо и застинало и той съжали за шеговития си тон.

— О, съжалявам. Но какво се е случило?

— Не знам. Умрял е в болницата.

— Кога научи?

— В петък.

— Но той не беше стар.

— Беше на шейсет.

— Колко ужасно!

— Да. Знам. Но работата е там, че има млада дъщеря, Антония. Тя ще пристигне утре на „Хийтроу“ от Ибиса и ще остане тук няколко дни, а после ще отиде в „Подмоурс Теч“, за да прави компания на мами известно време.

— Ма знае ли?

— Разбира се. Разбрахме се за събота.

— Нищо не ми каза.

— Да, предполагам.

— На колко години е момичето… Антония?

— На осемнайсет. Канех се да я заведа и да остана през уикенда, но имам среща с мъж…

Ноел, отново верен на себе си, повдигна вежди:

— По работа или за удоволствие?

— По работа. Дизайнер е, французин и много странен, отседнал в „Риц“. И наистина искам да прекарам малко време с него.

— И?

— И ако наистина ще пътуваш до Глостършър в петък вечер, можеш да я вземеш със себе си и да ми направиш услуга.

— Красива ли е?

— От това ли зависи отговорът ти?

— Не, но бих искал да ми отговориш.

— Беше очарователна на тринайсет.

— Не е дебела и с пъпчиво лице?

— Не, ни най-малко. Антония ни гостува заедно с мами тогава. Станаха много добри приятелки. И след като мами не е добре и Нанси непрекъснато повтаря, че не бива да живее сама… Ако Антония е с нея, няма да е сама. Идеята ми се струва доста добра.

— Всичко си обмислила, нали?

Оливия не обърна внимание на хапливата му забележка.

— Ще я вземеш ли със себе си?

— Разбира се. Нямам нищо против.

— В колко часа ще я вземеш?

Петък вечер… Замисли се…

— В шест вечерта.

— Ще се постарая дотогава да съм се върнала от офиса. И, Ноел… усмихна се неочаквано. — Не беше се усмихнала нито веднъж през цялата вечер и за миг между тях се породиха топлина, приятелство. Можеха да бъдат всяка двойка привързани един към друг брат и сестра, прекарали приятен час заедно… — Благодаря.

На следващия ден Оливия се обади на майка си от офиса.

— Мами.

— Оливия.

— Мами, виж, трябваше да променя плановете си. Оказа се, че не мога да дойда този уикенд, защото имам работа с един французин, а събота и неделя като че ли са единственото ми свободно време за него. Ужасно съжалявам.

— А Антония?

— Ноел ще я доведе. Не ти ли се е обадил още?

— Не.

— Ще ти се обади. Ще дойде в петък и ще остане целия уикенд. Снощи си поговорихме надълго и нашироко и решихме, че трябва да разчистите тавана, преди да се е подпалила цялата къща. Не знаех, че има толкова много боклуци на тавана. Май нищо не изхвърляш.

— Семейна конференция, а? — в гласа на Пенелопе се долавяше изненада. И да, наистина беше изненадана. — Ти и Ноел?

— Да, отби се при мен снощи и го нахраних. Каза ми, че се качил на тавана да търси нещо и че там имало толкова много неща, та опасността от пожар била съвсем реална. Затова решихме да дойде и да ти помогне да разчистиш. Не се тревожи, нищо не ти заповядваме, само се тревожим и той обеща, че няма да изхвърли или да изгори каквото и да е без твоето разрешение. Мисля, че е много мило от негова страна. Той всъщност доброволно предложи да свърши работата, затова не се ядосвай и не ни казвай, че се отнасяме с теб като с идиот.

— Не съм ядосана. Мисля, че наистина е мило от страна на Ноел да ми предложи помощ. Канех се да разчистя и сама. Всъщност през последните пет години се каня всяка зима, но задачата е така огромна, че винаги си намирам някакво извинение да я отложа. Мислиш ли, че Ноел ще се справи сам?

— Антония също ще бъде там. Тя сигурно също ще се радва да помогне. Но ти недей да се нагърбваш с нищо.

На Пенелопе й хрумна блестяща идея.

— Може да помоля и Дейнъс да дойде. Още чифт силни ръце няма да са излишни, а и той може да отговаря за огъня.

— Кой е Дейнъс?

— Новият ми градинар.

— Бях забравила за него. Как изглежда?

— Мил човек. Антония пристигна ли вече?

— Не. Ще я посрещна довечера.

— Предай й любовта ми и й кажи, че нямам търпение да я видя.

— Непременно. Двамата с Ноел ще са при теб в петък вечер, навреме за вечерята. Съжалявам само, че аз няма да бъда.

— Ще ми липсваш. Но… ще се видим друг път.

— Дочуване тогава, мами.

— Дочуване, мила.

Ноел й се обади вечерта.

— Ма.

— Ноел.

— Как си?

— Прекрасно. Чух, че ще дойдеш за уикенда.

— Говорила си с Оливия?

— Днес сутринта.

— Каза, че трябва да дойда да ти помогна да разчистиш тавана. Сънувала кошмари, че може да се подпалиш заедно с къщата.

— Знам, тя ми каза. Мисля, че идеята е много добра, и съм ти благодарна.

— Е, това е нещо ново. Мислехме, че страшно ще се ядосаш.

— Сбъркали сте — отговори Пенелопе, малко уморена от този свой нов имидж на твърдоглава дама. — Ще извикам Дейнъс, за да ти помогне. Той е новият ми градинар и съм сигурна, че няма да има нищо против. И е дяволски добър в паленето на огньове.

Ноел се поколеба, после каза:

— Страхотно.

— Каза още, че ще доведеш Антония. В такъв случай ще ви очаквам в петък вечерта. И не шофирай прекалено бързо.

Канеше се да върне слушалката на мястото й, за да не може той да възрази, но той усети и извика:

— Ма!

И тя отново я долепи до ухото си:

— Мислех, че сме приключили разговора.

— Исках да ти кажа за търга. Отидох в „Буутби“ днес следобед. За колко, мислиш, бе продадена „Носачките на вода“?

— Нямам представа.

— 245 800 лири.

— Мили боже! Кой я купи?

— Американска художествена галерия. От Денвър, Колорадо, мисля.

Тя поклати учудено глава, сякаш той можеше да я види.

— Наистина много пари.

— Чак ти прилошава, нали?

— Теб със сигурност — каза тя — те кара да мислиш.

Четвъртък. Когато Пенелопе стана от леглото, облече се и слезе долу, градинарят вече бе започнал работа. Беше му дала ключ за гаража, за да има достъп до градинските инструменти, и го видя от прозореца на спалнята да копае в зеленчуковата градина. Не го обезпокои. Още от първия му ден тук бе разбрала, че е работлив, но затворен човек и няма да му е приятно непрекъснато да се суети около него, да проверява как си върши работата, и, общо взето, да се превърне в истинска напаст. Ако имаше нужда от нещо, щеше да дойде при нея и да я помоли. Ако нямаше, просто щеше да продължи да си върши работата.

В дванайсет без петнайсет — след като свърши малкото домакинска работа и извади цяла тава хляб от фурната — тя развърза престилката си и отиде в градината, за да размени някоя и друга дума с него и да му напомни, че го чака за обяд. Днес беше по-топло, а небето бе безоблачно и яркосиньо. Слънцето не топлеше особено, но тя реши да нареди масата в оранжерията.

— Добро утро.

Той вдигна поглед и като я видя, се изправи и се подпря на лопатата. Неподвижният утринен въздух бе изпълнен със силни и ободряващи миризми — на току-що разкопана земя и на изкуствен тор, примесен с конски, който той внимателно бе загребал от купчината.

— Добро утро, госпожо Кийлинг.

Беше съблякъл якето и пуловера си и работеше по риза. Ръцете му бяха загорели и мускулести. Докато го гледаше, той вдигна ръка и избърса калното петно от брадичката си. Жестът й беше болезнено познат, но тя вече бе подготвена за това и сърцето й продължи да бие спокойно. Този път просто изпита удоволствие от спомените.

— Изглежда, ти е топло.

Той кимна:

— Да, от работата се стоплих.

— Обядът ще бъде готов в дванайсет.

— Благодаря. Ще дойда.

Продължи да копае. Наоколо летеше червеношийка, не толкова да търси червеи, а заради компанията, предположи Пенелопе. Червеношийките бяха възхитително общителни. Тя се обърна и тръгна към къщата, като по пътя набра букет ранна иглика. Цветовете бяха меки като кадифе, излъчваха силен аромат и й напомниха бледата безстъблена иглика, която растеше в Корнуол и придаваше багри на пейзажа, когато цялата страна все още се намираше в лапите на зимата.

„Трябва да отида скоро, каза си. Пролетта в Корнуол е вълшебно време. Трябва да отида, преди да стане прекалено късно.“

— Дейнъс, какво правиш през уикендите? — попита го тя.

Днес го гощаваше със студена шунка, печени картофи и сирене. Вместо пудинг имаше курабии с мармалад и яйчен крем. Храната бе питателна, тя се нахрани заедно с него и се запита дали няма да напълнее, ако продължи да се храни така.

— Нищо особено.

— Имах предвид дали работиш за някого през уикендите.

— Понякога в събота сутрин работя за управителя на банката в Падли. Той предпочита да играе голф, вместо да се грижи за градината, а съпругата му непрекъснато се оплаква от бурените.

Пенелопе се усмихна.

— Бедният човек. А в неделя?

— В неделя съм свободен.

— Ще дойдеш ли тук да ми помогнеш…? Ще ти платя — на теб, а не на „Собствена градина“, и ще бъде справедливо, защото работата няма да бъде в градината.

Той изглеждаше леко изненадан.

— Какво ще трябва да правя?

Тя му разказа за Ноел и за тавана.

— Знам, там има толкова много боклуци, които ще трябва да се свалят долу и да се сортират. Работата е толкова много, че няма да се справи сам. Ако дойдеш, наистина ще ни помогнеш.

— Разбира се, че ще дойда. Но няма нужда да ми плащате, ще ви направя услуга.

— Но…

— Не — каза той твърдо. — Не искам да ми плащате. В колко часа да дойда?

— Около девет сутринта.

— Чудесно.

— Ще има хубав обяд. Ще дойде и едно момиче, което ще остане известно време при мен. Ноел ще я доведе утре вечер. Казва се Антония.

— Много мило от ваша страна — каза Дейнъс.

— Да.

— Е, поне ще имате компания.

Нанси не обичаше особено да чете вестници. Ако се наложеше да отиде сутринта до селото, за да пазарува — което се случваше повечето сутрини, тъй като двете с госпожа Крофтуей не се разбираха много добре и непрекъснато свършваше маслото или кафето — тя обикновено се отбиваше в будката за вестници и списания и купуваше „Дейли Мейл“ или някой брой на „Жената“. Преглеждаше ги, докато хапваше сандвич или шоколадови бисквити за обяд, а „Таймс“ се появяваше в къщата едва вечерта в дипломатическото куфарче на Джордж.

Четвъртък бе свободният ден на госпожа Крофтуей, което означаваше, че Нанси е в кухнята, когато Джордж се върна от работа. Щяха да имат рибен пай за вечеря, който госпожа Крофтуей вече бе приготвила и Нанси трябваше само да го опече. Госпожа Крофтуей бе донесла обаче цяла кошница от онези ужасни и горчиви салати и Нанси ги миеше. Много мразеше да приготвя салата, а и беше сигурна, че децата няма да я ядат. Чу колата да приближава по алеята, а след секунда-две задната врата се отвори и се затвори и съпругът й влезе в кухнята. Изглеждаше уморен и съвсем незначителен в строгите си дрехи. Тя се надяваше денят му да не е бил изтощителен. Ако беше прекарал такъв ден, имаше навика да си го изкарва на нея.

Вдигна поглед и му се усмихна решително. Джордж толкова рядко беше весел, че беше много важно да не позволява на мрачността му да я депресира и да пази жива илюзията — дори само тя да й беше подвластна, — че имат връзка на привързаност и приятелство.

— Здравей, мили. Добър ли беше денят ти?

— Поносим.

Хвърли куфарчето си на масата и от него изпадна „Таймс“.

— Погледни това.

Нанси бе удивена от общителността му. Обикновено той просто изсумтяваше нещо неразбираемо и отиваше в библиотеката да прекара един спокоен час преди вечеря. Сигурно се беше случило нещо, което беше привлякло вниманието му. Надяваше се да не е атомна бомба. Остави салатите в мивката, подсуши ръцете си и отиде при него. Той разгъна вестника върху масата, отвори на страницата за изкуство и посочи с дългия си блед показалец една от колоните.

Тя загледа безнадеждно размазаната пред очите й страница. И каза:

— Без очила съм.

Той въздъхна, примирен с недостатъците й.

— Новините за продажбите на произведения на изкуството, Нанси. Вчера в „Буутби“ е била продадена картина на дядо ти.

— Вчера ли? — не беше забравила за „Носачките на вода“. Напротив, разговорът с Оливия в „Кетнърс“ не й излизаше от ума и бе така погълната от мисълта за евентуалната стойност на картината, която все още висеше на стената в „Подмоурс Теч“, че бе изгубила представа за дните. Никога не помнеше датите.

— Знаеш ли на каква цена?

С отворена уста Нанси поклати глава.

— 245 800 лири! — произнесе вълшебната цифра спокойно и отмерено, за да може тя да я чуе правилно.

Нанси едва не припадна. Постави длан на кухненската маса, за да се задържи на крака, и продължи да го гледа втренчено.

— Купили са я някакви американци. Прилошава ми, като си помисля, че всичко ценно излиза извън пределите на страната ни.

Тя най-после възвърна способността си да говори:

— А картината бе ужасна.

Джордж се усмихна студено, без никаква веселост.

— За щастие на „Буутби“ и на предишния й собственик не всички мислят като теб.

Нанси въобще не схвана подигравката.

— Оливия не сгреши с много.

— Какво искаш да кажеш?

— Разговаряхме за това онзиден, когато обядвахме в „Кетнърс“. Тя предположи близка до тази сума — погледна към него. — Предположи още, че „Търсачите на миди“ и другите две картини, които все още са притежание на майка, струват общо около милион. Може би и в този случай ще се окаже права.

— Без съмнение. Нашата Оливия никога и за нищо не греши. В кръговете, в които се движи, може да научи и да надуши всичко.

Нанси издърпа един стол и облекчи краката си от тежестта на тялото си.

— Джордж, мислиш ли, че майка съзнава колко струват картините?

— Не мисля — стисна устни. — По-добре е да разговаряме с нея. Ще трябва да бъдат застраховани. Всеки може да влезе в онази къща и да ги свали от стената. Доколкото виждам, тя никога през живота си не е заключвала и една врата.

Нанси изпита неясно вълнение. До този момент не беше казала на Джордж за разговора си с Оливия, защото той не харесваше сестра й и обикновено не се интересуваше какво е казала или не. Но сега, когато Джордж сам бе повдигнал въпроса, всичко беше много по-просто.

Каза, ковейки желязото, докато е горещо:

— Може би трябва да отидем да видим майка. Да поговорим с нея.

— Застраховката ли имаш предвид?

— Ако вноските по застраховката са прекалено високи, тя може…

Нанси прочисти гърлото си, тъй като гласът й изведнъж стана дрезгав. — … може да реши, че е по-просто да ги продаде. Оливия каза, че в момента пазарът е достигнал върха си по отношение на работата на викторианските художници… (това звучеше така изискано и интелигентно, та Нанси се чувстваше горда)… и че ще е жалко да изтървем възможността.

Поне веднъж Джордж като че ли обмисляше гледната й точка. Стисна устни, прочете параграфа още веднъж, а после прецизно сгъна вестника. И каза:

— От теб зависи.

— О, Джордж. Половин милион. Дори не мога да си представя толкова пари.

— Ще има данъци, разбира се.

— Въпреки това! Трябва да отидем. А и бездруго не съм я виждала отдавна. Трябва да проверя дали е добре, как живее. А после мога да повдигна темата. Тактично — Джордж изглеждаше изпълнен със съмнение. И двамата знаеха, че Нанси не притежава никакъв такт. — Веднага ще й звънна.

— Майко.

— Нанси?

— Как си?

— Много добре. А ти?

— Не се ли преуморяваш?

— За мен ли говориш или за себе си?

— За теб, разбира се. Градинарят започна ли работа?

— Да. Дойде в понеделник и днес.

— Надявам се, че си върши работата задоволително.

— Да, поне за мен.

— А помисли ли по въпроса да вземеш някого да живее с теб? Подадох обява в нашия местен вестник, но се опасявам, че още никой не се е обадил.

— О, няма нужда да се тревожиш повече за това. Утре вечер идва Антония и ще остане известно време при мен.

— Антония? Коя е Антония?

— Антония Хамилтън. О, мила, май сме забравили да ти кажем. Помислих, че Оливия може да ти е казала.

— Не — отговори Нанси с леденостуден тон. — Никой нищо не ми качва.

— Е, приятелят на Оливия, онзи, с когото живееше в Ибиса, колко ужасно и тъжно, е починал. И дъщеря му ще ми гостува известно време, за да се съвземе и да реши какво иска да прави.

Нанси бе вбесена.

— Е, мисля, че все някой трябваше да ми каже. Нямаше да си правя труда да пускам обявата, ако знаех.

— Съжалявам, мила, но бях толкова заета, че забравих. Но това означава, че няма нужда да се тревожиш повече за мен.

— Но, майко, що за момиче е тя?

— Много е сладка.

— На колко години е?

— Само на осемнайсет. Ще бъде прекрасна компания за мен.

— Кога ще пристигне?

— Казах ти. Утре вечер. Ноел ще я доведе от Лондон. Ще прекара уикенда тук и ще разчисти тавана. Двамата с Оливия са решили, че има опасност от пожар — настъпи кратка пауза в разговора, след която тя продължи: — Защо не дойдете да обядвате с нас в неделя? Доведете и децата. Така ще можете да се видите с Ноел и да се запознаете с Антония.

И да повдигнат въпроса за картините.

— О… — Нанси се поколеба. — Мисля, че ще бъде добре. Една секунда, да питам Джордж…

Остави слушалката и отиде да търси съпруга си. Не се наложи да го търси много. Намери го, както знаеше, дълбоко заспал в креслото, полускрит зад „Таймс“.

— Джордж — той свали вестника. — Майка ни покани на обяд в неделя — каза го шепнешком, като че ли майка й можеше да чуе.

— Аз не мога — отговори Джордж веднага. — Трябва да присъствам на една среща и на един обяд.

— В такъв случай ще заведа децата.

— Мислех, че децата ще прекарат деня със семейство Уейрайт…

— О, да. Бях забравила. Е, тогава ще е най-добре да отида сама.

— Изглежда — каза Джордж, — че е така.

Нанси се върна на телефона.

— Майко?

— Да, тук съм.

— Джордж и децата са заети в неделя, но аз с радост ще дойда, ако нямаш нищо против.

— Сама? — дали не долови облекчение? Нанси прогони тази мисъл от главата си. — Ела около дванайсет, за да можем да си побъбрим. Ще се видим тогава.

Нанси остави слушалката и отиде да каже на Джордж за уговорката. Разказа му още надълго и нашироко за отношението на Оливия към нея, която забравила да й каже, че е намерила другар за майка им, и така не е спестила на Нанси усилията…

— … Антония е само на осемнайсет. Вероятно е някоя мързелива и разпусната тийнейджърка, която по цял ден ще лежи в леглото и що очаква майка да се грижи за нея. Още работа за майка. Човек би помислил, нали, Джордж, че Оливия можеше да ми каже. Поне да го обсъдим. Все пак аз поех отговорността да наглеждам майка, а като че ли никой от тях не се съобразява с мен. Изглежда, че нехаят за мен… Джордж?

Но Джордж отдавна вече не я слушаше. Нанси въздъхна и го остави. Върна се в кухнята към досадното задължение да приготви салатата.

Ноел и Антония пристигнаха от Лондон чак в девет без петнайсет, а Пенелопе вече си ги представяше мъртви някъде по пътя. Нощта бе тъмна, валеше дъжд и тя непрекъснато надничаше през прозореца на кухнята с надеждата да види колата, докато минава през портата. Тъкмо мислеше дали да не се обади на полицията, когато чу рева на двигателя по шосето откъм селото. Колата намали скорост — слава богу, — мина през портата и спря пред задната врата.

Забави се за миг, за да се съвземе. Нищо не можеше да развали настроението на Ноел така, както неласкавите забележки, а и ако бяха тръгнали от Лондон след шест часа, беше глупаво от нейна страна да се разтревожи толкова. Скри тревогата си, постара се да изглежда спокойна и като се усмихна, отиде да светне външната лампа и отвори вратата.

Видя дългата, бърза и леко поочукана кола на Ноел. Той тъкмо слизаше. После отиде да отвори другата врата. Появи се Антония, която издърпа след себе си нещо като раница. Чу Ноел да казва:

— По-добре бягай вътре.

И Антония се подчини, като затича с наведена глава, търсейки подслон под покрива на верандата. И там се озова право в прегръдките на Пенелопе.

Пусна раницата си и двете се прегърнаха силно. Пенелопе изпитваше облекчение и привързаност, а Антония просто бе благодарна най-после да бъде на сигурно място, в прегръдките на единствения човек, с когото в момента й се искаше да бъде.

— Антония — Пенелопе продължаваше да я държи за ръката. Задърпа я вътре, далеч от мрака, студа и дъжда, към топлината на кухнята. — О, мислех, че никога няма да дойдете.

— И аз.

Изглеждаше съвсем същата както на тринайсет. Беше по-висока, разбира се, но също толкова стройна… имаше красиво тяло с дълги крака, а лицето й като че ли въобще не се беше променило. Все още имаше лунички по носа, а зелените й очи и дългите и гъсти светли мигли си бяха същите. Златисточервеникавата й коса все така стигаше до раменете й и падаше тежка и права. Носеше дори същите дрехи — сини дънки и бял пуловер с мъжко деколте.

— Толкова е хубаво, че си тук. Добре ли пътувахте? Или дъждът беше ужасен?

— Доста лошо беше.

Антония се обърна при влизането на Ноел, който носеше не само нейния куфар и собствената си чанта, а и захвърлената на верандата раница. Той остави багажа.

— О, Ноел. Каква ужасна нощ.

— Да се надяваме, че няма да вали през целия уикенд, защото иначе няма да можем да свършим нищо — Ноел подуши въздуха. — Нещо ухае приятно.

— Овчарски пай.

— Умирам от глад.

— Нищо чудно. Ще заведа Антония горе и ще й покажа стаята й, а после ще вечеряме. Налей си питие. Ще слезем след миг. Ела, Антония…

Пенелопе взе раницата, а Антония — куфара и двете тръгнаха нагоре по стълбите, прекосиха малката площадка, минаха през първата спалня и се озоваха във втората.

— Каква прекрасна къща — каза Антония.

— Да, но не осигурява много лично пространство. Влиза се от една стая в друга.

— Като в „Кен Делт“.

— Някога това са били две къщи. И все още има две стълбища и две входни врати. Ето твоята стая.

Тя остави раницата и се огледа внимателно, да не би да е забравила нещо. Стаята изглеждаше съвсем прилично. Белият килим бе нов, но всичко останало датираше от времето на „Оукли стрийт“. Двете еднакви легла с полираните табли, завесите на рози, които не подхождаха на покривките на леглата. Малкото махагоново нощно шкафче и столовете с правите облегалки. Беше напълнила една ваза с иглика, а сега отметна покривката на едното легло, за да й покаже изгладените бели ленени чаршафи и розовите одеяла.

— Този шкаф служи за гардероб — продължаваше да обяснява, — а това е вратата на банята. Стаята на Ноел е от другата страна и ще трябва да си я делите, но ако искаш да се изкъпеш, докато той е вътре, може да дойдеш в другия край на къщата и да използваш моята. Сега… Какво би искала да правиш? Да вземеш душ ли? Има много време.

— Не. Само ще си измия ръцете. И ще сляза долу.

Под очите й имаше дълбоки сенки. Пенелопе каза:

— Сигурно си уморена.

— Да, доста. Мисля, че е заради полета. Още не съм се съвзела.

— Няма значение, вече си тук. Не се налага да ходиш никъде, освен ако сама не пожелаеш. Слез, когато си готова, и Ноел ще ти налее питие.

Върна се в кухнята и завари Ноел с голяма чаша уиски със сода да чете вестника. Той вдигна поглед, когато тя затвори вратата.

— Всичко наред ли е?

— Бедното дете, изглежда изтощено…

— Да. Не каза почти нищо, докато пътувахме. Мислех, че спи, но не спеше.

— Не се е променила ни най-малко. И преди мислех, че е най-очарователното дете на света.

— Не бива да вкарваш разни мисли в главата ми.

Тя му хвърли предпазлив поглед.

— Ще се държиш прилично през уикенда, Ноел.

Той бе самото олицетворение на невинността.

— Какво искаш да кажеш?

— Много добре знаеш.

Той се усмихна добросърдечно, не беше засегнат.

— Като приключа с всичките боклуци, които са събрани на тавана ти, ще бъда толкова уморен, че едва ли ще мога да сторя нещо друго, освен да се просна в леглото си.

Надявам се да е така.

— О, хайде, трябва да си разбрала вече, че тя не е мой тип… Светлите мигли въобще не са привлекателни. Карат ме да мисля за зайци. Умирам от глад. Кога ще ядем?

— Когато слезе Антония.

Отвори вратичката на фурната, за да се увери, че овчарският пай е изпечен, колкото трябва. Всичко беше наред. Затвори вратичката.

Ноел каза:

— Какво мислиш по въпроса за продажбата на „Носачките на вода“ в сряда?

— Казах ти. Едва повярвах на ушите си.

— Реши ли какво трябва да направиш?

— А нима трябва да правя нещо?

— Проявяваш твърдоглавие. Картината се продаде почти за четвърт милион! Притежаваш три картини на Лорънс Стърн, а финансовите отговорности напълно променят ситуацията. Направи онова, което те посъветвах последния път, когато бях тук. Нека бъдат оценени от професионалист. Ако все пак не искаш да ги продадеш, тогава ги застраховай, за бога. Всеки може да влезе, докато си в градината с розите, и просто да ги открадне. Не постъпвай глупаво.

Тя го гледаше през масата, разкъсвана между майчината благодарност, че е загрижен за нея, и подозрението, че синът й, както и баща му преди него, е замислил нещо. Той срещна погледа й открито, но тя все пак остана несигурна.

Накрая каза:

— Добре, ще си помисля. Но никога няма да продам „Търсачите на миди“ и ще продължа да се наслаждавам на задоволството и утехата, които изпитвам, докато я гледам. Само това ми е останало от миналото, от дните на детството ми в Корнуол и Порткерис.

Той изглеждаше леко разтревожен.

— Хей. Чуй се само как цивриш. Никога преди не си била толкова сълзливо-сантиментална.

— Е, сега не съм. Само че неотдавна започнах да изпитвам копнеж по тамошните места. Има нещо общо с морето. Искам отново да видя морето. И защо не? Няма какво да ме спре да отида. Само за няколко дни.

— Сигурна ли си, че е мъдро? Не е ли по-добре да запазиш спомените си? Всичко се променя и никога за по-добро.

— Морето не се променя — заяви твърдоглаво Пенелопе.

— Не познаваш никого там.

— Познавам Дорис. Ще отседна у нея.

— Дорис?

— Беше настанена у нас след евакуацията от Лондон в началото на войната. Живееше с нас в „Карн Котидж“. Така и не се върна в Хекни. Просто остана в Порткерис. Все още си пишем и тя непрекъснато ме кани да отида… — поколеба се, после каза: — Ще дойдеш ли с мен?

— Да дойда с теб? — беше така изненадан от предложението й, че дори не направи опит да скрие изумлението си.

— За компания — прозвуча трогателно, макар че наистина се чувстваше самотна. Опита по друг начин: — Може да се окаже забавно и за двама ни. Не съжалявам за много неща в живота си, освен за това, че не ви заведох всичките в Порткерис, когато бяхте деца. Не знам защо, но просто не успях.

Между тях се настани леко смущение. Ноел реши да обърне всичко на шега.

— Доста съм висок, за да строя пясъчни замъци на плажа.

Не успя да развесели майка си.

— Има и други забавления.

— Какви?

— Мога да ти покажа „Карн Котидж“, където живеехме. Ателието на дядо ти. Художествената галерия, за чието основаване помогна. Ти така изведнъж се заинтересува от картините му. Може би ще ти е интересно да видиш къде е започнало всичко.

Понякога правеше така — нанасяше неочакван удар под пояса. Ноел отпи щедра глътка уиски и се успокои.

— Кога ще отидеш?

— О, скоро. Още през пролетта. Преди лятото.

Изпита огромно облекчение, защото имаше приемливо извинение:

— Не мога да отсъствам от работа тогава.

— Дори за един дълъг уикенд?

— Ма, затънали сме до гуша в работа в офиса и мога да изляза в отпуск най-рано през юли.

— О, добре, в такъв случай е невъзможно — за негово облекчение тя смени темата. — Ноел, ще бъдеш ли така добър да отвориш бутилка вино?

Той стана. Чувстваше се малко виновен.

— Съжалявам. Бих дошъл с теб…

— Знам — каза тя — Знам.

Антония слезе в десет без петнайсет. Ноел наля вино в чашите и седнаха да се нахранят с овчарския пай и прясната плодова салата, бисквитите и сиренето. После Ноел си направи кафе, заяви, че ще направи предварителен оглед на тавана, и като взе кафето със себе си, изчезна нагоре по стълбите.

Когато той излезе, Антония също стана и започна да прибира чашите и чиниите, но Пенелопе я спря.

— Няма нужда. Ще сложа всичко в съдомиялната. Почти единайсет часа е, трябваше отдавна да си в леглото. Може би искаш да се изкъпеш сега?

— Да. Не знам защо, но се чувствам мръсна. Мисля, че има нещо с престоя ми в Лондон.

— Аз също се чувствам така там. Трябва ти огромно количество гореща вода и сапун…

— Вечерята беше много вкусна. Благодаря ти.

— О, мила моя… — Пенелопе бе така развълнувана, че изведнъж изгуби дар слово. А имаше толкова много неща, които трябваше да каже: — Може би ще дойда да ти пожелая лека нощ.

— О, наистина ли?

— Разбира се.

Тя отиде в банята, а Пенелопе разчисти масата, без да бърза, сложи всичко в съдомиялната, извади бутилките с мляко и подготви закуската. Тъй като в тази къща всички звуци отекваха от дървените тавани, чуваше, докато Антония се къпеше, както и приглушените стъпки на Ноел, който стъпваше внимателно в претъпканото таванско помещение. Бедният, беше се заел с наистина огромна задача. Надяваше се, че няма да изгуби ентусиазма си по средата на работата и да я остави в още по-голяма бъркотия отпреди. Водата от ваната потече по тръбата. Тя изгаси лампата в кухнята и се качи горе.

Антония си бе легнала, но беше будна. Разлистваше списанието, което Пенелопе бе оставила на нощното й шкафче. Голите и ръце бяха тънки и загорели, а копринената й коса се бе разпиляла върху възглавницата с бялата ленена калъфка.

Затвори вратата след себе си.

— Как беше ваната?

— Истинско блаженство — усмихна се Антония. — Сложих във водата от ароматните соли, които открих. Надявам се, че нямаш нищо против.

— Та нали са за това? — седна на ръба на леглото. — Отразили са ти се добре. Вече не изглеждаш толкова уморена.

— Да. Разсъних се. Чувствам се жива и разговорлива. Няма да мога да заспя.

Чуваха как Ноел влачи нещо по пода. Пенелопе каза:

— Може би това е добре, като се има предвид какъв шум вдига Ноел.

После чуха силен трясък, сякаш нещо тупна на земята, и гласа на Ноел:

— О, дяволите да го вземат!

Пенелопе се засмя, Антония също, а после спряха, защото очите на Антония се напълниха със сълзи.

— О, бедното ми дете!

— Толкова е глупаво… — извади носна кърпичка и издуха носа си.

— Толкова е хубаво, че съм тук, с теб и мога да се смея на такива дребни неща. Помниш ли как се смеехме някога? Когато ни беше на гости, непрекъснато се случваха смешни неща. Не беше същото, след като ти си тръгна.

Щеше да се оправи. Нямаше да плаче. Едва-що бликнали в очите й, сълзите бяха отминали и Пенелопе каза нежно:

— Искаш ли да поговорим?

— Мисля, че да.

— Искаш ли да ми разкажеш за Козмо?

— Да.

— Толкова съжалявам. Когато Оливия ми каза… Бях шокирана.

— Умря от рак.

— Не знаех за болестта му.

— Рак на белите дробове.

— Но той не пушеше.

— Някога е пушил. Преди ти да го познаваш. И преди Оливия да се запознае с него. Отказал се е от този лош навик, но въпреки това умря от рак на белите дробове.

— Ти с него ли беше?

— Да. Живях с него през последните две години. След като майка ми се омъжи повторно.

— Това разтревожи ли те?

— Не. Радвах се за нея. Не харесвам особено мъжа, когото избра, но това няма значение. Тя го харесва. И отиде да живее на Север, защото той е от там.

— С какво се занимава?

— С вълна или текстил… Тъкане, нещо такова.

— Ти била ли си там?

— Да. Отидох първата Коледа, след като се ожениха. Но беше ужасно. Той има двама отвратителни синове и горях от нетърпение да си тръгна, преди някой от тях да ме изнасили. Е, това е може би малко преувеличено, но затова не мога да отида да живея при мама. Просто не мога. И единственият човек, за когото се сетих, беше Оливия.

— Да, разбирам. Но разкажи ми повече за Козмо.

— Е, като че ли нищо му нямаше, беше жив и здрав. А после, преди около шест месеца, започна ужасната кашлица. Държеше го буден по цяла нощ, а аз лежах, слушах и се опитвах да убедя сама себе си, че не е нещо сериозно. Но накрая го убедих да отиде на лекар. И той отиде в местната болница за рентгенова снимка и общ преглед. И не излезе от там. Отвориха го и извадиха половината от единия му дроб, после го затвориха и казаха, че скоро ще може да се прибере у дома, но после той получи следоперативен колапс и това беше краят. Умря в болницата. Не дойде в съзнание.

— И ти беше сама?

— Да. Бях сама, но Мария и Томеу ме наглеждаха, а и дори не си представях, че може да се случи нещо такова, така че не бях нито особено разтревожена, нито уплашена. Пък и всичко се случи толкова бързо. Струваше ми се, че предния ден сме били заедно в „Кен Делт“ както винаги и че на другия е умрял. Разбира се, че не беше на другия ден. Само така ми се струваше.

— И какво направи?

— Ами… Звучи ужасно, но трябваше да го погребем. В Ибиса времето между смъртта и погребението трябва да е възможно най-кратко. Мъртвецът трябва да се погребе на следващия ден. Човек би помислил, че на остров, на който на практика никой няма телефон, новината не би се разнесла, но не е така. Местните имат някакви начин да научават всичко. Татко имаше толкова много приятели. Не само хора като нас, но и от местните, хора, с които е пил в бара на Педро, рибарите от пристанището и фермерите, които живееха около нас. Всички дойдоха.

— Къде беше погребан?

— В гробището на селската църквичка.

— Но… тя е католическа.

— Разбира се. Но всичко е наред. Татко не ходеше редовно на църква, но като дете е бил кръстен в католическата вяра. Освен това винаги се държеше открито и дружелюбно със свещеника. Толкова мил човек… голяма утеха за всички. Проведе службата за нас не в църквата, а край гроба, на слънчева светлина. Когато си тръгнахме, гробът не се виждаше от цветя. Беше така красив. Всички дойдоха в „Кен Делт“, Мария приготви храна и пихме вино, после пак останах сама. Това е.

— Разбирам. Тъжно е, но всичко е било, както трябва. Разказа ли всичко това на Оливия?

— Оттук-оттам. Всъщност тя не иска много да слуша за това.

— Такъв е характерът й. Когато дълбоко се разчувства или разтревожи, не споделя, опитвайки да се престори, че нищо не се е случило, за да се успокои.

— Да. Знам. Разбрах го. Няма значение.

— Какво прави в Лондон?

— Немного неща. Отидох в „Маркс и Спенсър“ и си купих топли дрехи. Видях се с адвоката на татко. Срещата беше наистина депресираща.

Сърцето на Пенелопе се сви от съчувствие към момичето.

— Нищо ли не ти е оставил?

— На практика нищо. Нямаше какво да ми остави, бедният.

— А къщата в Ибиса?

— Тя никога не е била негова. На Карлос Барсело е. А и не бих искала да остана там. Нямаше да мога да плащам наема.

— А яхтата? Какво стана с нея?

— Продаде я скоро след като Оливия си тръгна. Не купи друга.

— А другите неща? Книгите му, мебелите и картините?

— Томеу уреди един негов приятел да ги пази, докато не ми потрябват или докато не се успокоя и не се върна за тях.

— Трудно ти е да повярваш, Антония, но и това време ще дойде.

Антония сложи длани под главата си и загледана в тавана, продължи:

— Сега съм добре. Тъжна съм, но не толкова, че да не мога да продължа да живея. Ако беше жив, татко щеше да е болен и с крехко здраве и едва ли щеше да живее повече от година. Лекарят ми го каза. Затова е по-добре, че си отиде така. Тъжно ми е само за годините, които пропиля, след като Оливия си тръгна. В живота му нямаше друга жена. Много обичаше Оливия. Мисля, че тя беше любовта на живота му.

Вече беше тихо. Не се чуваха шумове и стъпки от тавана и Пенелопе предположи, че Ноел се е отказал и е слязъл. След малко каза:

— Оливия също много го обичаше. Дотолкова, доколкото въобще можеше да даде сърцето си на някого.

— Той пожела да се оженят. Но тя отказа.

— Обвиняваш ли я?

— Не. Възхищавам й се. Постъпи честно и показа силата си.

— Тя е специална.

— Знам.

— Просто не иска да се омъжи. Ужасява се от зависимостта и от обвързването, не иска да пусне корени.

— Има кариерата си.

— Да. Кариерата. За нея тя има по-голямо значение от всичко друго на света.

Антония се замисли и каза:

— Странно. Човек би могъл да я разбере ако е имала нещастно детство или е преживяла ужасна травма. Но с майка като теб не мога да си представя защо е станала такава. Много по-различна ли е от останалите ти деца?

— Да. Съвсем различна е — Пенелопе се усмихна. — Нанси е нейна пълна противоположност. Винаги е мечтала да бъде омъжена и да има своя собствена къща. Може би се вижда в ролята на господарката на имението, но какво от това? Не вреди на никого. Мисля, че поне е щастлива. Има точно това, което иска.

— А ти? Искаш ли да се омъжиш отново.

— Аз? Господи, беше толкова отдавна, че нямам почти никакви спомени. Не помислих добре, преди да се омъжа. Бях само на деветнайсет, а имаше и война. Хората живееха от ден за ден.

— Какво стана със съпруга ти?

— С Амброуз ли? О, той почина няколко години след като Нанси се омъжи.

— Не беше ли самотна?

— Бях сама. Но това не е същото като да бъдеш самотна.

— Не бях виждала смъртта. Преди Козмо да почине.

— Първия път, когато загубиш обичан човек, е най-трудно. Но времето минава и човек свиква със загубата.

— Предполагам. Той казваше, че животът ни е подарък. А друг път — че целият живот е компромис.

— Мъдри думи. За някои е така. Но ми се ще да мисля, че теб те чака нещо по-хубаво.

Антония се усмихна. Списанието отдавна бе паднало на пода, а очите й вече не бяха така трескаво живи. Обземаше я сънливост.

— Уморена си.

— Да. Вече заспивам.

— Гледай да се наспиш хубаво… — Пенелопе стана от леглото и дръпна завесите. Дъждът бе спрял, някъде се чу бухал. — Лека мощ!

Изгаси лампата и си тръгна.

— Пенелопе!

— Да?

— Прекрасно е, че съм тук. С теб.

Къщата беше потънала в тишина. На долния етаж не светеше нищо. Ноел очевидно се бе отказал от огледа на тавана и бе решил да си легне. Нямаше какво повече да се прави.

Отиде в стаята си, без да бърза. Изми зъбите си, вчеса косата си, облече нощницата си и намаза лицето си с нощен крем. Така, както беше по нощница, отиде да дръпне завесите. През отворения прозорец нахлу лек ветрец, студен и влажен, но носещ със себе си приятния мирис на влажна земя, като че ли градината, събудена от дългия зимен сън, бе оживяла с наближаването на пролетта. Бухалът отново избуха. Беше толкова тихо, че чуваше тихия шепот на Уиндраш, бягаща по пътя си през овощната градина.

Извърна се от прозореца, легна и изгаси лампата. Усещаше тялото си натежало от умора и бе благодарна за уюта на хладните чаршафи и меките възглавници, но умът й бе буден, защото невинното любопитство на Антония бе разбудило миналото и предизвикало известно неспокойствие. Пенелопе бе отговорила на въпросите й предпазливо — нито я бе излъгала, нито й бе казала цялата истина. Истината бе прекалено смущаваща, та да й я каже. А и беше толкова отдавна, че не й се искаше да мисли и да анализира мотивацията, причините и развоя на събитията. Вече не помнеше откога не беше говорила за Амброуз, не беше споменавала името му, не беше дори мислила за него. Но сега лежеше с отворени очи, втренчена в мрака, и знаеше, че няма друг избор, освен да се върне назад във времето. Преживяването щеше да бъде необикновено — като гледането на стар филм или откриването на отдавна забравен албум, на който разгръщаш страниците и се удивяваш, че снимките не са избелели, а са ясни и цветни както преди.

[1] Блюдо от френската кухня, което прилича на пирог. — Б.пр. ↑

Амброуз

Военнослужещата — офицер от английската женска спомагателна служба на военноморските сили — подреди листовете пред себе си и приготви писалката си.

— А сега, Стърн, ще трябва да решим в коя група да ви сложим.

Пенелопе седеше от другата страна на бюрото и я гледаше. Военнослужещата имаше две сини ленти на ръкава, косата й беше ниско подстригана. Яката и вратовръзката й бяха така твърди, че можеха да я задушат, часовникът й беше мъжки, на бюрото пред нея лежаха кожената й табакера и голяма златна запалка. Пенелопе разпозна в жената друга госпожица Поусън и се почувства благоразположена към нея.

— Имате ли някакви квалификации?

— Не. Не мисля.

— Стенография? Машинопис?

— Не.

— Университетска степен?

— Не.

— Трябва да ме наричате „мадам“.

— Мадам.

Военнослужещата прочисти гърлото си и откри, че е смутена от невинното изражение и замечтаните кафяви очи на новата военнослужеща редник. Носеше униформа, но тя някак си не беше подходяща за нея. Беше прекалено висока, краката й бяха прекалено дълги, косата й бе истинско бедствие, мека и тъмна и навита на кок на тила, който не изглеждаше нито спретнат, нито здрав.

— Посещавала си училище, предполагам?

Едва ли не очакваше да чуе, че редник Стърн е получила образованието си в дома си под опекунството на мила гувернантка. Приличаше на момиче от този тип. На онези момичета, които научават малко френски, как да рисуват с водни бои, и нищо друго. Но редник Стърн отговори:

— Да.

— Пансион?

— Не. Училища без пансион. Само дневни занимания. Училището на госпожица Причет, когато живеехме в Лондон, и местното средно училище, когато живеехме в Порткерис. Това е в Корнуол — добави любезно.

Военнослужещата изведнъж закопня за цигара.

— За първи път ли сте далеч от дома?

— Да.

— Трябва да ме наричате „мадам“.

— Мадам.

Военнослужещата въздъхна. Редник Стърн щеше да се окаже един от „онези“ проблеми. Културни, но наполовина образовани и съвсем безполезни.

— Можете ли да готвите? — запита без особена надежда.

— Немного добре.

Нямаше друга възможност.

— В такъв случай, страхувам се, че ще трябва да ви направим домакин.

Редник Стърн се усмихна с разбиране — изглеждаше доволна, че най-после са стигнали до някакво решение.

— Добре.

Военнослужещата записа нещо във формуляра. Пенелопе зачака онова, което щеше да последва.

— Мисля, че това беше всичко — Пенелопе се изправи, но военнослужещата не беше свършила. — Стърн. Косата ви. Трябва да направите нещо по въпроса.

— Какво?

— Не трябва да докосва яката ви. Такива са изискванията във флота. Защо не помолите фризьорката да я отреже.

— Не искам да я подстригвам.

— Ами… направете някакво усилие. Опитайте се да направите стегнат кок.

— О! Да. Добре.

— Свободна сте тогава.

— Довиждане — тя тръгна към вратата, отвори я, затвори я наполовина след себе си и после пак я отвори: — Мадам.

Беше зачислена към Кралското флотско артилерийско училище на остров Уейл. Беше домакин, но може би защото „се изразяваше добре“, бе издигната до офицер домакин, което означаваше, че работеше в каюткомпанията — подреждаше масите, сервираше напитките и храната, съобщаваше на офицерите кога ги търсят по телефона, лъскаше сребърните прибори. В задълженията й влизаше да обхожда каютите преди падането на мрака и да затъмнява прозорците. Почукваше на вратата и ако вътре имаше някой, казваше: „Дайте разрешение да затъмня прозорците, сър“. Всъщност беше нещо като прислужница и й плащаха заплата като на такава — трийсет шилинга за половин месец. На всеки две седмици трябваше да се реди на опашка за заплата и да чака да дойде нейният ред да се изправи пред капитана трети ранг, който изплащаше заплатите и винаги беше кисел — изглежда, мразеше жените — да каже името си и да получи плика с мизерната заплата.

Да иска разрешение да затъмни кораба, беше част от напълно новия за нея език, който трябваше да научи, и тя повтаря това цяла седмица, докато не се научи да произнася фразата с нужната интонация. Спалнята се наричаше каюта, подът — палуба, когато отиваше на работа — се качваше на борда.

Остров Уейл наистина беше остров и трябваше да прекосиш моста, за да стигнеш дотам, което бе доста вълнуващо и беше точно като да се качиш на борда на кораб, макар и да не беше така. Много отдавна островът бе започнал живота си вероятно просто като малко възвишение в морето близо до пристанището на Портсмът, но вече беше голям и важен център за обучение във флота с плац и църква, с кейове и батареи. Административните офиси и казармите се помещаваха в сгради от червени тухли, подредени в правилни редици. Помещенията на долната палуба бяха квадратни и обикновени — като общински сгради, но каюткомпанията беше голяма и можеше да се сравни с грандиозно имение с обширни поля.

Шумът беше непрекъснат. Зовът на тръбите и всекидневните заповеди бумтяха по високоговорителите. Мъже в тренировъчно облекло тичаха насам-натам, приведени на две, а ботушите им правеха туп-туп по настилката от сгур и чакъл. На плаца офицерите крещяха с пълно гърло на взводовете ужасени млади моряци, а лицата им бяха зачервени така, сякаш всеки момент щяха да получат апоплектичен удар. Всяка сутрин се извършваше церемонията по вдигането на знамето, докато оркестърът на Кралския флот изпълняваше „Браганза“ или „Сърца от дъб“. Ако церемонията те свареше навън, трябваше да застанеш с лице към квартердека и да стоиш, отдавайки чест, докато не свърши.

Помещенията на жените военнослужещи, където бе изпратена Пенелопе, се намираха в реквизиран хотел в северната част на града. Тук тя делеше „каюта“ с пет други момичета, като всички спяха на „койки“. Едно момиче имаше ужасен обрив, но тъй като никога не се миеше, това едва ли бе изненадващо. Помещенията се намираха на 3 километра от остров Уейл и тъй като не разполагаха със служебен транспорт, а нямаше и автобуси, Пенелопе се обади на Софи и я помоли да й изпрати стария велосипед, с който някога ходеше на училище. Софи й обеща. Щеше да го качи на влака и Пенелопе да го получи на гарата в Портсмът.

— А ти как си, мила моя?

— Добре — беше ужасно да чува гласа на Софи и да не е с нея. — А ти? А татко как е?

— Госпожица Поусън го научи да използва ръчна помпа за вода.

— А Дорис и момчетата?

— Роналд се записа във футболния отбор. Може би Кларк има заушки. А аз имам кокичета в градината.

— Вече?

Искаше да ги види. Искаше да бъде там. Беше ужасно да мисли за всички тях, а да не е с тях в „Карн Котидж“. Да мисли за спалнята си и за завесите, които морският бриз развява, и за светлината на фара, чиито лъчи играят по пода.

— Щастлива ли си, милата ми?

Но преди Пенелопе да успее да отговори, връзката прекъсна. Остави слушалката обратно на вилката и се зарадва, че са ги прекъснали, преди да трябваше да отговори, защото не беше щастлива, беше самотна, изпитваше болезнена носталгия по дома и скучаеше. Не се вписваше в този странен нов свят и се страхуваше, че никога няма да се впише. Трябваше да стане медицинска сестра и или да служи на сушата, или да работи в заводите, които произвеждаха амуниции — каквото и да е, вместо да се поддаде на драматичното импулсивно решение, поради което се бе озовала в това окаяно положение.

На другия ден беше четвъртък. Вече бе февруари, беше студено, но слънцето печеше по цял ден и в пет часа Пенелопе, която най-после имаше почивка, напусна острова, отдаде чест на дежурния офицер и прекоси тясното мостче. Приливът бе придошъл и Портсдаун Хил изглеждаше примамливо провинциален на гаснещата светлина на деня. Щом пристигнеше велосипедът й, вероятно щеше да може да ходи на дълги самотни разходки и дори да намери късче трева, на което да седне. Но сега я чакаха празните часове на нощта и тя се питаше дали има достатъчно пари за кино.

По моста към нея приближаваше малък спортен автомобил. Тя продължи да върви. Автомобилът намали и спря до нея. Беше със смъкнат гюрук.

— Накъде си тръгнала?

За миг не повярва, че говорят на нея. За първи път й говореше мъж, ако не се брояха молбите да сервира още грах и моркови или да напълни поредната чаша розов джин. Но наоколо нямаше жива душа, значи говореше на нея. Пенелопе го позна. Високият, мургав и синеок младши лейтенант Кийлинг. Знаеше, че се е записал за артилерийския курс, защото в каюткомпанията носеше задължителните за обучаващите се офицери гети, бяла фланелка и бяло шалче. Но сега бе с униформа и изглеждаше свободен и безгрижен като мъж, чиято единствена цел бе да се забавлява.

— Към квартирата — каза тя.

Той се наведе и й отвори вратата.

— Скачай вътре тогава, ще те закарам.

— Натам ли отиваш?

— Не. Но ще те закарам.

Тя седна до него и затвори вратата. Малкият спортен автомобил се стрелна напред и тя трябваше да хване шапката си, за да не хвръкне.

— Виждал съм те тук някъде, нали? Работиш в каюткомпанията.

— Точно така.

— Забавно ли ти е?

— Не особено.

— Защо прие работата тогава?

— Не мога да правя нищо друго.

— Това ли е първото ти назначение?

— Да. Записах се едва преди месец.

— Как ти харесва флотът?

Изглеждаше толкова запален по идеята и изпълнен с ентусиазъм, че тя нямаше сърце да му каже, че го мрази.

— Бива. Ще свикна.

— Малко като пансион, нали?

— Не съм посещавала училище с пансион, така че не знам.

— Как се казваш?

— Пенелопе Стърн.

— Аз съм Амброуз Кийлинг.

Нямаха време за нищо повече. След пет минути пристигнаха, минаха през портата и спряха рязко, разпръсквайки чакъл пред вратата на хотела, което накара дежурната офицер по охрана да погледне през прозорчето, смръщила неодобрително вежди.

Той изгаси двигателя и Пенелопе каза:

— Много ти благодаря — и протегна ръка да отвори вратата.

— Какво ще правиш вечерта?

— Нищо.

— И аз. Да отидем да пийнем нещо в клуба на младшите офицери.

— Какво… сега ли?

— Да — в сините му очи танцуваха весели пламъчета. — Толкова ли е неприемливо предложението ми?

— Не… Ни най-малко. Само дето… — редници в униформи не се допускаха в клуба на младшите офицери. — Ще трябва да се преоблека. В обикновени дрехи.

Това бе нещо друго, което бе научила на „кораба“ — да нарича цивилните дрехи „обикновени дрехи“. Беше горда, че е запомнила всички правила.

— Разбира се. Ще те чакам.

Тя го остави там, в малкия му спортен автомобил, пушейки цигара, за да убие времето. Влезе вътре и се стрелна нагоре по стълбите, вземайки стъпалата по две наведнъж, защото не искаше да пропусне нито миг, ужасена, че ако се забави прекалено, търпението му ще свърши, той ще си отиде и никога вече няма да й проговори.

Като влезе в „каютата“ си, свали набързо униформата и я хвърли на „койката“, изми лицето и ръцете си, извади фибите от косата си и тръсна глава. Вчеса я, наслаждавайки се на усещането за нея върху раменете си. Чувстваше се отново свободна, отново себе си. И усети как увереността й се връща. Отвори гардероба и извади роклята, която Софи й бе подарила за Коледа, и раздърпаното старо късо палто от кожи на ондатри, което леля Етел искаше да подари на бедните, но Пенелопе бе спасила и запазила за себе си. Намери чифт копринени чорапи без бримки и обу най-хубавите си обувки. Нямаше нужда от дамска чанта, защото нямаше пари, а грим никога не слагаше. Изтича отново долу, подписа се в книгата на излизане и изхвръкна през вратата.

Вече беше почти тъмно, но той беше там — седеше в малкия спортен автомобил с все същата цигара в уста.

— Съжалявам, че се забавих толкова — останала без дъх, седна отново до него.

— Дълго? — той се засмя, извади цигарата от устата си и я хвърли на земята. — Не познавам друга жена, която да се приготвя толкова бързо. Бях готов да чакам най-малко половин час.

Фактът, че се бе приготвил да чака толкова дълго, бе изненадващ, но и благоприятен. Усмихна му се. Беше забравила да си пръсне парфюм и се надяваше, че той няма да усети лекия мирис на мухъл, който се носеше от палтото на леля Етел.

— За първи път, откакто се записах, не съм с униформа.

Той запали колата.

— Как се чувстваш? — попита я.

— Божествено.

Отидоха в клуба за младши офицери в Саутсий. Той я поведе нагоре по стълбите, седнаха пред бара и той я запита какво иска да пие. Тя не беше много сигурна, затова той поръча два джина и две оранжади, а тя не му каза, че никога през живота си не е пила джин.

Когато питиетата им пристигнаха, започнаха да си говорят. Разговорът течеше гладко и без никакви усилия. Тя му каза, че живее в Порткерис и че баща й е избрал мястото, защото е художник, но че вече не рисува. Каза му още, че майка й е французойка.

— Това обяснява всичко — каза той.

— Какво обяснява?

— Не знам точно. Нещо в теб. Веднага те забелязах. Тъмни очи, тъмна коса. Изглеждаш различно от всички останали.

— По-висока съм най-малко с 5 сантиметра.

— Не е това, макар че харесвам високите жени. Нещо… — сви рамене и самият той заприлича на французин. — … je ne sais quoi (не знам какво). Живяла ли си във Франция?

— Не. Но съм била там за определени периоди. Една зима наехме апартамент в Париж.

— Говориш ли френски?

— Разбира се.

— А аз — не — разказа й за себе си.

На двайсет и една години е. Баща му ръководел семейните дела, които имали нещо общо с издателския бизнес, но починал, когато Амброуз бил на десет. След като завършил училище, можело да работи в същата издателска къща, но не искал да прекара целия си живот в кабинет… Освен това войната очевидно щяла да избухне скоро… И се записал в Кралския флот. Майка му живеела в апартамент в Найтсбридж, но се изнесла в началото на войната и отседнала в хотел в провинцията — в едно отдалечено кътче на Девън.

— Там, далеч от Лондон, е по-добре. Не е много силна и ако започнат бомбардировки, по-скоро ще пречи, отколкото да помага.

— Откога си на остров Уейл?

— От месец. И се надявам, че след две седмици няма да бъда тук. Зависи от изпитите. Курсът по артилерийска стрелба е последното ми обучение. Вече завърших курсовете по навигация, торпеда и сигнали, слава богу.

— Къде ще отидеш?

— В Дивизионното училище за една последна седмица, а после — в морето.

Изпиха питиетата си и той си поръча второ. След това отидоха в трапезарията да вечерят. После се разходиха с автомобила из Саутсий и накрая той я закара в квартирата й, тъй като тя трябваше да се прибере преди десет и половина.

Тя каза:

— Много ти благодаря!

Но тези думи не изразяваха дори и слабо благодарността й. И то не само заради разходката и приятната вечер навън, а защото се бе появил, когато най-много имаше нужда от него. Сега имаше приятел и нямаше вече да се чувства самотна.

Той каза:

— Свободна ли си в събота?

— Да.

— Имам билети за концерт. Искаш ли да дойдеш?

— О… — нямаше начин да потисне усмивката, която се разля по лицето й. — Бих искала.

— Ще те взема в седем. И… О, Пенелопе, изкарай си пропуск за по-късен час.

Концертът беше в Саутсий. Ан Циглер и Уебстър Буут изпълниха песни като „Само една роза“ и „Ако бе единственото момиче на света“.

Амброуз я държеше за ръката. Когато онази нощ я изпрати в „дома“ й, той паркира автомобила малко по-далеч от квартирата, в една тиха уличка, взе я в прегръдките си и я целуна. За първи път и целуваше мъж и й трябваше време, за да свикне, но след няколко целувки започна да му отговаря и въобще не намираше това за неприятно. Всъщност близостта му, добрият му външен вид, мъжествеността му и свежото ухание на кожата му я възбуждаха и извикваха у нея физическа реакция, която бе за нея напълно ново преживяване. Нещо се бе пробудило за живот дълбоко в нея. Болка, която не беше болка.

— Мила Пенелопе, ти си най-прелестното създание на света.

Но над рамото му тя видя часовника на таблото, който показваше десет и двадесет и пет часа. Отдръпна се неохотно и автоматично вдигна ръце, за да оправи косата си.

— Трябва да вървя. Не бива да закъснявам.

Той въздъхна и също така неохотно я пусна.

— Проклет часовник. Проклето време.

— Съжалявам.

— Ти не си виновна. Просто ще трябва да направим други планове.

— Какви планове?

— Ще имам кратък уикенд. А ти? Ще можеш ли да си издействаш свободен уикенд?

— Този уикенд?

— Да.

— Мога да опитам.

— Можем да отидем с автомобила до града. И да останем там през нощта.

— О, каква прекрасна идея. Още не съм имала свободни дни. Сигурна съм, че ще мога да го уредя.

— Единственият проблем е… — изглеждаше загрижен. — Майка ми е дала апартамента си под наем на някакъв скучен войник, така че не можем да преспим там. Предполагам, че мога да отида в клуба си, но…

Прекрасно беше, че тя можеше да реши този проблем.

— Ще отидем в моята къща.

— Твоята къща?

Пенелопе започна да се смее.

— Не, къщата ми в Порткерис, глупчо. А къщата ми в Лондон.

— Имаш къща в Лондон?

— Да. На „Оукли стрийт“. Толкова е лесно. Имам ключ.

Беше прекалено лесно.

— Къщата твоя собственост ли е?

Тя продължаваше да се смее.

— Не. На татко е.

— Но родителите ти няма ли да имат нещо против?

— Против? Защо, за бога, да имат нещо против?

Замисли се дали да й каже защо, но после се отказа. Майка французойка и баща художник. Бохеми. Не познаваше бохеми, но разбра, че сега е срещнал.

— Няма причина — побърза да я увери. Не можеше да повярва на късмета си.

— Но ти изглеждаше толкова изненадан.

— Може би съм бил — призна той и се усмихна с най-очарователната си усмивка. — Но може би трябва да престана да се изненадвам, когато става въпрос за теб. Може би просто трябва да приема факта, че не трябва да ме изненадва нищо, което ти казваш или правиш.

— Това добро нещо ли е?

— Не може да бъде лошо.

Откара я до квартирата й, целунаха се за лека нощ и тя влезе вътре. Беше толкова радостна и замаяна, че забрави да се разпише в книгата, и се наложи дежурната да я повика, а тя беше в отвратително настроение, защото младата жена редник, която харесваше, беше отишла на кино с друго момиче.

Пенелопе получи отпуск и планът на Амброуз бе приведен в действие. Приятел… Негов познат лейтенант със завидни връзки и театъра успя да получи два билета за „Танцуващите години“ в театъра на „Дръри Лейн“. Амброуз зареди бензин и взе назаем 5 лири от друг свой услужлив приятел. По обед на следващата събота влезе през портала на хотела, в който бяха настанени военнослужещите, и спря пред входа, разпръсквайки камъчета чакъл. От там тъкмо излизаше една от тях и той я помоли да бъде така добра да съобщи на редник Стърн, че младши лейтенант Кийлинг е готов и я чака. Тя ококори очи, като видя малкия спортен автомобил и красивия офицер, но Амброуз беше свикнал да го гледат така и не отдаде никакво значение нито на завистта й, нито на възхищението й.

Беше казал на Пенелопе, че не може да го изненада нищо, което тя каже или направи, но когато тя най-после се появи, му беше трудно да не се удиви, защото бе облечена в униформата си, носеше старото кожено палто, беше преметнала раница през рамо и това беше всичко.

— Къде е багажът ти? — попита я, когато тя влезе в колата и остави палтото между седалките.

— Тук — тя вдигна раницата.

— Това ли е багажът ти? Но ние ще отсъстваме цял уикенд. Ще отидем на театър. Няма през цялото време да си в тази униформа, нали?

— Не, разбира се, че няма. Но аз си отивам у дома. Имам дрехи там. Ще намеря какво да облека.

Амброуз се замисли за майка си, която обичаше да си купува тоалет за всеки случай, а после цели два часа да се облича.

— А четка за зъби?

— Тя, както и четката ми за коса са в раницата. Това е всичко, от което имам нужда. Ще ходим ли до Лондон или не?

Денят бе слънчев и прекрасен, идеален за бягство и уикенд, който да прекараш с човек, когото наистина харесваш. Амброуз пое по пътя, който водеше през Портсдаун Хил и когато стигнаха върха на хълма, Пенелопе погледна назад към Портсмът и напред — към Питърсфийлд. Като стигнаха в Питърсфийлд, решиха, че са гладни, затова спряха да хапнат в кръчмата. Амброуз си поръча бира, а милата стопанка им направи сандвичи, които, какво изящество, сервира украсени с карфиол.

Продължиха през Хейзълмиър, Фарнъм и Гилфорд и влязоха в Лондон по „Хамърсмит“, спуснаха се по „Кингс Роуд“ и завиха в „Оукли стрийт“, така блажено позната с моста „Албърт“ в единия край и чайките, и мириса на реката, и другите познати шумове.

— Тук е.

Той спря, изгаси колата и загледа с известно благоговение високата фасада на старата къща.

— Това ли е?

— Да. Знам, че перилата имат нужда от боядисване, но нямахме време. И, разбира се, тя е прекалено голяма, но ние не живеем във всичките стаи. Хайде, ще ти покажа.

Тя взе раницата и палтото си и му помогна да вдигне гюрука — за всеки случай, да не би да завалеше. Той бе възвърнал спокойствието си и изпълнен с приятен трепет, остана на тротоара, чакайки Пенелопе да изкачи впечатляващите входни стъпала към огромната входна врата, да извади ключа си и да отвори. Усети леко разочарование, когато тя отиде малко по-нататък, отвори малката порта от ковано желязо и изтича по стъпалата към мазето. Последва я, затвори портата след себе си и видя, че тук няма нищо депресиращо, а, напротив — всичко бе във весели цветове. Стените бяха варосани, кошчето за боклук бе яркочервено, а многобройните глинени саксии без съмнение изобилстваха през лятото от здравец, орлови нокти и мушкато.

Вратата също бе яркочервена като кошчето за боклук. Изчака, докато Пенелопе я отключи, и предпазливо я последва вътре. Озова се в светла и просторна кухня, каквато не беше виждал дотогава. Не че бе виждал много кухни. Майка му ходеше в кухнята само когато трябваше да каже на Лили — главната готвачка, колко души ще присъстват на обяда на следващия ден. Тъй като не й се налагаше да прекарва много време в кухнята и със сигурност никога не вършеше нищо там, за нея не беше от значение как изглежда, и Амброуз си я спомняше като мрачно и неудобно помещение с тъмнозелени стени, което миришеше на мокро дърво. Когато не носеше въглища, не приготвяше храна, не обираше праха по мебелите и не сервираше масата, Лили заемаше спалнята в съседство с кухнята, обзаведена с желязно легло и шкаф, и трябваше да окачва дрехите си на гвоздея зад вратата. Тя можеше да се къпе само следобед, и то ако никой друг нямаше нужда от ваната, а след това трябваше да облича черната униформа и бялата престилка. Когато войната избухна, Лили бе разтърсила живота на майка му със съобщението, че напуска и отива да работи в завода за амуниции. Госпожа Кийлинг не намери кой да заеме мястото й, и това бе една от причините да отиде да живее в мрачния Девън.

Но тази кухня! Остави чантата си и се огледа. Видя дългата, излъскана до блясък маса, различните столове, чамовия шкаф и шарените глинени чинии, кани и купи. Медните тенджери, красиво подредени по големина, закачени на летва над печката до букетите сгушени билки и градински цветя. Имаше още плетен стол, светещ от чистота бял хладилник и дълбока мивка от китайски порцелан под прозореца, така че, който миеше чиниите, можеше да се забавлява, гледайки краката на минувачите. Върху покрития с плочки под бяха постлани разноцветни рогозки. В кухнята миришеше на чесън и подправки като във френски провинциален магазин за хранителни стоки.

Не можеше да повярва на очите си.

— Това ли е кухнята ви?

— Тази стая ни служи за всичко. Живеем тук.

Тогава той разбра, че мазето минава по цялата дължина на къщата, защото видя френските прозорци в далечния му край с изглед към градината. Бе разделено на две отделни части от извита арка с тежка завеса, чийто дизайнер — Уилям Морис[1], Амброуз не успя да разпознае.

— Разбира се — продължи Пенелопе, като остави палтото и раницата си на кухненската маса, — някога това тук са били само килери, но бащата на татко е избил всичко и е построил стая градина. Той я е наричал така, но ние я използваме за дневна. Ела да видиш.

Той също остави чантата си, свали шапката си и я последва.

След като минаха под арката, видя откритата камина, облицована със светли италиански плочки, пианото, старомодния грамофон. До него имаше голям износен диван и столове, тапицирани с вече избелял кретон, а диванът бе обсипан с красиви бродирани възглавнички. Стените бяха варосани, имаше и лавица с книги, украшения и снимки… разни неща, събирани, както предположи, с години. Свободното пространство беше покрито с картини, рисувани с толкова ярки и топли цветове, че Амброуз едва ли не усещаше горещината, която се излъчваше от покритите с плочки тераси и от градините.

— Тези картини баща ти ли ги е рисувал?

— Не. Имаме само три негови картини и те са в Корнуол. Той страда от артрит. И не е рисувал от години. Тези са рисувани от най-добрия му приятел — Шарл Рейние. Двамата работеха заедно в Париж преди войната и са приятели оттогава. Семейство Рейние живееше в най-красивата къща, която съм виждала, в Южна Франция. Отсядахме при тях доста често… Ходехме дотам с колата… виж… — тя свали една снимка от лавицата и му я подаде. — Ето ни на път…

Той видя обичайната картина на позиращо за снимка семейство. Пенелопе беше с плитки и къса памучна рокля. Виждаха се още, както той предположи, родителите й и някаква роднина. Но вниманието му бе всъщност привлечено от колата.

— Но това е старо бентли! — възхищението се долавяше в гласа му.

— Знам. Татко го обожава. Също като господин Тоуд от филма „Вятър сред върбите“. Когато шофира, сваля черната си шапка и слага на главата си мотоциклетния шлем, отказва да вдигне гюрука и ако вали, се мокрим до кости.

— Все още ли пазите колата?

— Да, за бога! Татко няма да я изхвърли за нищо на света.

Върна снимката на мястото й и погледа му инстинктивно привлякоха чувствените картини на Шарл Рейние. Не можеше да се сети за нищо по-забавно от шофирането в безгрижните довоенни дни до Южна Франция в старо бентли, на път към света на слънчевата светлина, боровите и смокиновите дървета и Средиземно море. Представяше си чаши вино под лозите, дълги и мързеливи обеди, спуснати срещу жегата щори, блажени любовни следобеди, сладки целувки.

— Амброуз!

Изтръгнат от мечтите, я погледна. Тя му се усмихна невинно, свали униформената шапка от главата си, хвърли я върху един стол, а той, все още в плен на мислите си, си представи как тя сваля всичко друго и той я люби тук и сега на големия и приканващ диван.

Направи крачка към нея, но вече бе прекалено късно, защото тя вече се бореше с ключалката на един от френските прозорци. Магията бе изчезнала. В стаята нахлу студен въздух и той, въздъхвайки, послушно я последва навън в леденостудения лондонски ден, за да му покаже градината.

— Трябва да дойдеш да я видиш… огромна е, защото много отдавна съседите са продали на татко част от градината си. Жал ми е за хората, които живеят в къщата сега, защото имат само един ужасно малък заден двор. А стената в дъното на градината е много стара, от времето на Тюдорите, мисля. Това тук някога май е било кралска овощна градина, градина на удоволствията или нещо подобно.

Градината наистина беше много голяма — с трева, цветни лехи и дори една стара пергола.

— Каква е онази барака там? — пита той.

— Не е барака, а лондонското студио на баща ми. Не мога да ти го покажа, защото нямам ключ. То и бездруго е пълно само с платна, бои, градински мебели и походни легла. Татко трупа какво ли не, нищо не изхвърля. Всички сме такива. Всеки път, когато дойдем и Лондон, татко казва, че ще разчисти студиото, но никога не го прави. Това е нещо като носталгия, предполагам. Или чист мързел — потрепери. — Студено е, нали? Да влезем вътре, ще ти покажа останалата част от къщата.

Той я последва безмълвно, на лицето му бе изписан учтив интерес, който с нищо не подсказваше, че умът му препуска и пресмята като прецизна машина. Защото, въпреки че тази стара лондонска къща имаше неугледен вид и необичайно разделение на помещенията, той бе силно впечатлен от големината и величието й и реши, че е за предпочитане пред съвършено издържания апартамент на майка му.

Размишляваше също върху другата информация, която Пенелопе волно или неволно бе споделила с него, детайлите, които бе подхвърлила така небрежно, сякаш нямаха значение — за семейството си и за техния бохемски начин на живот. В сравнение с техния неговият живот му се струваше необикновено скучен и стереотипен. Беше израснал в Лондон, годишните ваканции прекарваше в Торки или Фринтън, после идваше ред на училището, а накрая бе дошъл редът и на флота. Който до този момент му се струваше просто продължение на училището, но освен уроци сега имаше и тренировки. Дори не беше излизал още в морето и нямаше да се качи на кораб, докато не завършеше обучението си.

Но Пенелопе бе гражданин на света. Беше живяла в Париж, семейството й притежаваше не само тази лондонска къща, но и къща и Корнуол. Замисли се за Корнуол. Наскоро беше прочел „Ребека“ на Дафни дьо Мюрие и си представи къща, подобна на описаната от нея в Мандърлей, нещо смътно наподобяващо елизабетинския период с дълга близо 200 метра алея, от двете страни, на която растат хортензии. Баща й беше известен художник, а майка й — французойка. И тя като че ли не мислеше за нищо друго, освен за пътуване до Южна Франция, за гостуване при приятели и за старото бентли. Нищо друго не би могло да го изпълни с такава завист, както това. Винаги беше копнял за точно такъв автомобил, символ на положението в обществото, след който всички ще обръщат глава и който ще говори ясно за мъжественост и богатство, а ексцентричността само ще добавя още по-пикантен привкус.

Докато мислеше за всичко това и нетърпелив да разбере нещо повече, той я последва. Влязоха вътре, прекосиха бившето мазе, изкачиха тъмно и тясно стълбище, минаха през друга врата и се озоваха в главния коридор на къщата, който бе просторен и изискан, с красив ветрилообразен прозорец над входната врата и широко спираловидно стълбище, което водеше към втория етаж. Изумен от неочакваното великолепие, той се оглеждаше любопитно.

— Страхувам се, че къщата е доста запусната — каза тя. Звучеше така, сякаш се извиняваше. Амброуз въобще не мислеше, че нещо тук е занемарено. — А онова ужасно по-светло петно на тапетите бележи мястото, където висеше „Търсачите на миди“. Тя е любимата картина на татко и той не искаше да пострада при бомбардировките, затова двете със Софи дойдохме, взехме я и я занесохме в Корнуол. Къщата просто не е същата без нея.

Амброуз направи крачка към стълбите, нетърпелив да види и останалата част от къщата, но Пенелопе каза:

— Няма да се качваме горе — и отвори една врата. — Това е спалнята на родителите ни. Някога е била трапезария, мисля, и гледа към градината. Тук е прекрасно сутрин, слънцето огрява цялата стая. А това е моята стая, гледа към улицата. И банята. А ето тук мама държи прахосмукачката си „Хувър“. И това е всичко.

Бяха приключили с разглеждането. Амброуз застана в подножието на стълбите и погледна нагоре.

— Кой живее в останалите стаи?

— Много хора. Семейство Хардкасъл, семейство Клифърд, семейство Фридман.

— Наематели! — каза Амброуз. Думата заседна в гърлото му, защото майка му винаги я произнасяше с огромно презрение.

— Да. Прекрасно е. Сякаш непрекъснато си с приятели. А това ми напомня, че трябва да отида да видя Елизабет Клифърд, щом сме тук. Опитах се да й звънна, но даваше заето, а после забравих да опитам отново.

— Ще й кажеш ли, че и аз съм тук?

— Разбира се. Ще дойдеш ли с мен? Тя е много мила, ще я харесаш.

— Не. Мисля, че не.

— В такъв случай защо не отидеш в кухнята да сложиш водата в чайника да заври. Може да изпием по чаша чай. Ще видя дали няма да получа по парче торта или нещо друго от Елизабет, а после, след като хапнем, ще излезем да си купим яйца, хляб и други неща, защото иначе няма да имаме нищо за закуска.

Звучеше като малко момиченце, което си играе на домакиня.

— Добре.

— Няма да се бавя.

Остави го и затича нагоре по стълбите с дългите си крака, а Амброуз стоеше в коридора и гледаше след нея. Прехапа долната си устна. Обикновено така самоуверен, сега бе изпълнен с необичайна за него колебливост и с подозрението, че като е дошъл тук, в къщата на Пенелопе, е изгубил контрол над положението. Това го смущаваше, защото подобно нещо не се беше случвало преди. А и имаше ужасното предчувствие, че необикновената смесица от наивност и изисканост на Пенелопе ще окаже върху него същия ефект както силно мартини и няма да бъде способен да се държи на краката си.

Голямата печка в кухнята беше изключена, но имаше електрически чайник. Напълни го и го включи. Мракът на февруарския следобед се сгъстяваше и в голямата стая бе студено, но камината в дневната бе заредена със съчки и хартия и той ги запали със запалката си, загледа как съчките започват да горят, и добави въглени от медната кофа и едно-две дърва. Когато Пенелопе се върна, огънят вече се бе разгорял, а чайникът свиреше.

— О, запалил си камината. Така винаги всичко наоколо става по-весело. Нямаше торта, но взех назаем малко хляб и маргарин. Обаче нещо липсва — смръщи вежди озадачена, после се сети: — Часовникът. Разбира се, не беше навит. Навий часовника, Амброуз. Тиктакането му така ме успокоява.

Старомодният часовник бе високо на стената. Амброуз издърпа един стол, отвори стъклото, намести стрелките и нави големия ключ. През това време Пенелопе извади чаши, чинийки и каничка за чая.

— Видя ли се с приятелката си? — часовникът вече вървеше и той слезе от стола.

— Не, не си беше у дома. Качих се на тавана при Лала Фридман. Много се радвам, че я видях, защото малко се тревожех за семейство Фридман. Те са бегълци, млади евреи от Мюнхен и никак не им е било лесно. Последния път, когато видях Уили, ми се стори, че е получил нервен срив — запита се дали да каже на Амброуз, че Уили е причината да се запише във флота, но се отказа. Не беше сигурна, че ще я разбере. — Както и да е, Лала каза, че той е много по-добре, че има нова работа и че ще имат бебе. Толкова е мила. Преподава музика, така че трябва да е страшно умна. Имаш ли нещо против да пиеш чая си без мляко?

След чая се разходиха по „Кингс Роуд“, намериха бакалия и напазаруваха, после се върнаха на „Оукли стрийт“. Беше почти тъмно, затова затъмниха прозорците, тя застла леглата с чисти чаршафи, а той седеше и я наблюдаваше.

— Може да спиш в моята стая, а аз ще спя в леглото на родителите си. Искаш ли да се изкъпеш преди това? Винаги има много топла вода. Или може би искаш питие?

Амброуз отговори утвърдително и на двете предложения, затова слязоха долу. Тя извади бутилка „Гордънс“, бутилка „Дюърс“ и една бутилка с някакво странно питие, което ухаеше на бадеми.

— На кого е всичко това?

— На татко.

— А той няма ли да има нещо против, ако пия?

Тя го гледаше удивена.

— Но то е за това. За приятели.

Отново беше на чужда почва. Майка му наливаше шери в миниатюрни чашки, но ако той искаше джин, трябваше да си го достави сам. Той обаче не направи никаква забележка, просто си наля щедро количество скоч и с чашата в едната ръка и с чантата — в другата тръгна нагоре по стълбите към отредената му спалня. Беше странно да се съблича в такава женска обстановка и след като се съблече, се разходи из стаята като котка, която опознава територията си. Полюбува се на картините, седна на леглото, разгледа заглавията на книгите. Очакваше да види произведения на Жоржет Хейер и Етел М. Дел[2] но вместо това откри Вирджиния Улф и Ребека Уест. Пенелопе беше не само бохемка, но и интелектуалка. Това го накара да се почувства изискан. Облече пижамата и с хавлията, несесера за баня и уискито в ръка тръгна по коридора. Обръсна се и после полежа във ваната. Тя бе доста къса за дългите му крака, но водата бе вряла. Облече се отново — колосана риза, униформа, сложи си черна сатенена вратовръзка от „Джийвс и Хоукс“, обу най-хубавите си полуботуши „Уелингтън“ и ги избърса старателно с носна кърпичка. Вчеса се, обърна глава наляво и надясно, за да се възхити на профила си. Доволен, взе празната чаша и заслиза по стълбите.

Пенелопе бе изчезнала някъде. Вероятно тършуваше в гардероба на майка си за някоя подходяща за случая рокля. Надяваше се да не го засрами. На светлината на огъня дневната изглеждаше достатъчно романтична. Наля си за втори път скоч и започна да разглежда купа от грамофонни плочи. Повечето бяха с класическа музика, но намери една на Коул Портър, притисната между Бетовен и Малер. Сложи я на стария грамофон и нави дръжката.

Ти си върхът,

Ти си Колизеумът,

Ти си върхът,

Ти си Лувърът.

Започна да танцува с полузатворени очи, като държеше в преградките си въображаемо момиче. Може би след театъра и вечерята щяха да отидат в някой нощен клуб. Ако изхарчеше парите в брой, може би щяха да приемат чека му. С малко повече късмет щеше да се получи.

— Амброуз.

Не беше я чул да се приближава. Леко смутен, че го бяха заловили насред малката му пантомима, той се обърна. Тя вървеше през стаята към него, леко засрамена от външния си вид, търсейки одобрението му, но и очаквайки забележката му. Амброуз не можеше обаче да намери думи, защото на меката светлина на огъня и лампата тя беше изключително красива. Роклята, която бе облякла, вероятно е била на мода преди пет години — бе от кремав шифон, обсипана с пурпурни цветя; горе полата й бе плътно прилепнала, а после се спускаше свободно надолу. Закопчаваше се от шията до талията с малки копчета, а на раменете имаше нещо като късо наметало, което трептеше като криле на пеперуда при всяка крачка. Косата й бе прибрана в кок и разкриваше дългата й шия и съвършените й рамене, а на ушите й висяха сребърно-коралови обеци. На устните си бе сложила коралово червило и ухаеше прелестно.

Той каза:

— Ухаеш прекрасно.

— „Шанел №5“. Открих малко на дъното на едно шишенце. Опасявах се, че може би е изветрял…

— Напротив.

— Добре ли изглеждам? Пробвах най-малко шест рокли, но мисля, че тази е най-хубавата. Ужасно е стара и е малко къса, защото съм по-висока от Софи, но…

Амброуз остави питието си и протегна ръка:

— Ела тук.

Тя отиде при него и постави длан в неговата. Той я взе в прегръдките си и я целуна — много нежно, защото не искаше да развали елегантната й прическа и оскъдния й грим. Червилото й имаше сладък вкус. Отдръпна се от нея и й се усмихна, потънал в топлите й очи.

— Почти ми се иска — каза — да не се налагаше да излизаме.

— Но нали ще се върнем — каза тя и сърцето му прескочи един удар в радостно очакване.

Мюзикълът „Танцуващите години“ беше романтичен, тъжен и съвсем нереален. Имаше много развяващи се поли, кожени панталони и хубави песни, персонажите се влюбваха непрекъснато един в друг, после се разлюбваха и се сбогуваха, а всяка втора мелодия беше валс. Когато свърши, излязоха на абсолютно тъмната улица и подкараха по „Пикадили“, за да отидат в „Куаглино“ за вечеря. Свиреше оркестър и двойките танцуваха на малкия дансинг — всички мъже бяха в униформи, някои от момичетата — също.

Бум.

Защо сърцето ми бие така тежко,

аз и сърцето ми туптим в ритъм,

непрекъснато.

Амброуз и Пенелопе също танцуваха, но тъй като дансингът имаше размерите на пощенска марка, по-скоро стояха, притиснати един в друг, и пристъпваха от крак на крак. Но им беше добре, защото се обгръщаха с ръце, бузите им се докосваха и от време ма време Амброуз я целуваше по ухото или й нашепваше нещо скандално.

Беше почти два часа след полунощ, когато се върнаха на „Оукли стрийт“. Като се държаха за ръце и потискаха смеха си, влязоха през портата от ковано желязо и заслизаха в абсолютния мрак по стръмните каменни стъпала.

— На кого му пука за бомбите? — каза Амброуз. — Можем да се убием, препъвайки се из затъмнените улици и дворове.

Пенелопе се отскубна от него, намери ключа и ключалката и най-после отключи вратата. Той мина покрай нея и влезе в топлия кадифен мрак. Чу я да затваря вратата след тях и после, когато вече беше безопасно, да светва лампата.

Беше много тихо. Над тях другите обитатели на къщата се движеха тихо. Само тиктакането на часовника нарушаваше тишината. И някоя случайна кола навън. Огънят бе почти изгаснал, но Пенелопе прекоси стаята и го разбута, след което запали лампата. Дневната от другата страна на арката се изпълни със светлина и заприлича на сцена след вдигането на завесата. Първо действие, мирна сцена. Липсваха само актьорите.

Той не отиде веднага при нея. Чувстваше се приятно пийнал, но му се искаше още едно питие. Наля си уиски и допълни чашата с вода от сифона. След това изгаси лампата в кухнята и отиде в дневната — при огромния диван с възглавничките и момичето, желанието, към което бе сдържал цялата вечер.

Тя коленичи върху рогозката пред камината близо до огъня. Беше събула обувките си. Обърна се и му се усмихна. Беше късно и вероятно беше уморена, но тъмните й очи блестяха, а лицето и сияеше.

— Защо огънят е толкова приятен? — каза. — И е като другар на човека — все едно че има още един приятел в стаята.

— Радвам се, че тук няма никой друг.

Тя беше отпусната, спокойна.

— Вечерта беше прекрасна. И забавна.

— Още не е свършила.

Той седна на ниската широка табуретка. Остави чашата си и каза:

— Косата ти не е, както трябва.

— Как така?

— Прекалено е подредена за прегръдки и целувки.

Тя се засмя, вдигна ръце и започна бавно да вади фибите от елегантния си кок. Той я гледаше мълчаливо — тя представляваше класическата картина на жена с вдигнати ръце. Късото наметало ни роклята се бе обърнало обратно и падаше върху шията й. След като свали и последната фиба, тя разтърси глава и дългата коса, тежки като коприна, падна върху раменете й.

— Сега отново съм себе си.

Часовникът в кухнята удари два пъти.

Тя каза:

— Два часа сутринта.

— Добро време. Подходящо време.

Тя отново се засмя, като че ли всичко, което той кажеше, й доставяше огромно удоволствие. Толкова близо до пламъците беше много топло. Той остави чашата и съблече сакото си, разхлаби възела на вратовръзката си и разкопча най-горното копче на колосаната си риза. После се изправи, наведе се и я дръпна, за да се изправи и тя. Целуна я, зарови лице в косите й, ръцете му усещаха през тънката материя на роклята гъвкавото й младо тяло, ребрата й, ударите на сърцето й. Взе я на ръце — за толкова високо момиче беше много лека, — направи няколкото крачки до дивана и я положи върху него, докато тя продължаваше да се смее. Косата й се разпиля върху възглавничките. Сърцето му биеше тежко и силно като барабан, всеки нерв в тялото му копнееше за нея. В някои моменти се бе питал дали е девица или не, но вече не си задаваше този въпрос, защото нямаше значение. Седна до нея и започна много нежно да разкопчава малките копчета на роклята й. Тя лежеше и не се опитваше да го спре, а когато той отново започна да я целува — по устните, по шията, по кръглите й стегнати гърди, — отговорът й бе сладък и му подсказваше, че е приет.

— Толкова си красива — за своя собствена изненада осъзна, че е проговорило сърцето му.

— Ти също си красив — Пенелопе го прегърна със силните си млади ръце и го придърпа към себе си. Устата й бе отворена и готова за него и тогава той разбра, че тялото й го очаква.

Пламъците на огъня танцуваха, топлейки ги и осветявайки любовта им. Спомените оживяха, скрити дълбоко в подсъзнанието му, и разкриха тъмна нощ в детска стая, спуснати завеси — отдавна изгубени образи от детството. Спомени за сигурност, в която няма какво да ти навреди, нито какво да те обезпокои. И това главозамайващо въодушевление. Но дори то бе нарушавано от време на време от гласа на здравия разум.

— Мила!

— Да? — шепот. — Да.

— Добре ли си?

— Добре? О, да!

— Обичам те.

— О! — възклицанието бе леко като дъх. — Любов.

В средата на април за нейна изненада, тъй като бе безнадеждно непрактична, що се отнасяше до подобни неща, Пенелопе беше информирана от висшестоящите, че й предстои седмица отпуск. И следователно тя се яви с цяла тълпа други жени военнослужещи пред офицерския кабинет, нареди се на опашка и когато редът й дойде, помоли за пропуск да пътува до Порткерис.

— Това е в Корнуол, нали, Стърн?

— Да.

— Там ли живееш?

— Да.

— Щастливо момиче! — подадоха й пропуска.

Пенелопе благодари и си тръгна, притиснала до гърдите си билета за свободата й.

Пътуването с влака бе безкрайно. От Портсмът до Бат. От Бат до Бристъл. От Бристъл до Ексетър. В Ексетър се наложи да чака цял час, за да се качи на бавния и сякаш непрекъснато спиращ влак, който щеше да я отведе в Корнуол. Но тя нямаше нищо против. Седеше в ъгъла на мръсното купе и гледаше през също мръсния прозорец. Стигнаха Долиш и видя за първи път морето — вярно, това беше само Ламаншът, но пак бе по-добре от нищо. Плимът и мостът Салташ и като че ли половината флот, хвърлил котва в залива. И после Корнуол и всичките онези малки гари с романтичните имена. След Редрут свали прозореца и подаде глава навън, защото не искаше да пропусне първата възможност да види Атлантическия океан, дюните и далечните вълни. След това влакът затрополи по виадукта Хейл и тя видя устието на реката, което посрещаше прилива. Напъха униформената си шапка в джоба на якето си, свали куфара си и застана права в коридора още преди влакът да вземе последния завой.

Вече беше осем и половина вечерта. Тя отвори тежката врата, слезе и затътри куфара след себе си. Въздухът беше топъл, свеж и уханен. Леко заслепена от залязващото слънце, видя баща си и Софи да вървят срещу нея.

Не беше за вярване колко прекрасно бе да си е у дома. Първо се втурна нагоре по стълбите, съблече униформата и облече подходящи дрехи — стара памучна пола, тениска още от ученическите й години, плетена жилетка. Нищо не се беше променило. Стаята си бе същата, само че бе по-подредена и блестеше от чистота. Изтича боса долу и започна да обикаля от стая в стая просто за да се увери, че всичко си е все същото.

Така и беше. До най-малките подробности. Рисуваният от Шарл Рейние портрет на Софи, който някога гордо висеше над камината в дневната, сега заемаше далеч по-маловажно място, а старото му място бе заето от „Търсачите на миди“. Картината беше прекалено голяма за стаята, а светлината не бе достатъчна, за да разкрие дълбочината на цветовете, но въпреки това бе много красива.

И семейство Потър се бяха променили към добро. Дорис бе изгубила пищните си извивки и вече бе стройна, а косата й бе пораснала и тя бе престанала да я изрусява, та сега имаше доста неугледен вид. Роналд и Кларк бяха пораснали и вече не бяха мършави и бледи, а косите им също бяха пораснали. Бяха изгубили акцента си на кокни лондончани и сега говореха с корнуолски акцент. Патиците и кокошките се бяха удвоили, а една от старите се бе изхитрила и бе издебнала момент, когато никой не я гледа, за да снесе яйцата си в счупената количка в хамбара.

Пенелопе искаше да навакса и да разбере всичко, което се бе случило след деня — който й изглеждаше неизмеримо далечен — в който се качи на влака и потегли за Портсмът. Лорънс и Софи не я разочароваха. Полковник Трабшот отговарял за противовъздушната отбрана и според всички бил страшно досаден. Хотел „Сендс“ бил реквизиран и бил пълен с войници. Ужасяващата стара госпожа Трегантън с огромните обеци — градската вдовица, била завързала престилка на кръста и ръководела войнишкия стол. Части от плажа по цялото крайбрежие били оградени с бодлива тел и били издигнати площадки, на които поставили зловещи оръдия. Госпожица Прийди се била отказала от уроците по танци и сега преподавала физкултура в девическото училище, което било евакуирано от Кент, а заради затъмненията госпожица Поусън се била спънала вкъщи в ръчната помпа и кофата и си счупила крака.

Когато най-после вече нямаше за какво да й разказват, се надяваха, съвсем естествено, да чуят нея. Искаха да знаят всяка подробност от новия й живот, който не можеха да си представят. Но на нея не й се разказваше. Не искаше да говори за него. Не искаше дори да мисли нито за остров Уейл и Портсмът, нито дори за Амброуз. Рано или късно щеше да й се наложи, разбира се. Но не и сега. Не и тази вечер. Имаше цяла седмица. Всичко това можеше да почака.

В топлия пролетен следобед от върха на хълма земята се простираше пред тях заспала на слънчевата светлина. Големият залив на север блестеше в синьо, по водата танцуваха слънчеви зайчета. Тревоус Хед не се виждаше ясно заради маранята — сигурен знак, че хубавото време ще продължи. Другият залив — с хълма и замъка на него, се простираше на юг, а между двата залива се ширеха обработваема земя, морави и смарагдовозелени поля, насред които пасеше едър рогат добитък. Подухваше лек ветрец, който разнасяше мирис на мащерка. Чуваха се единствено лай на куче или ръмженето на далечен трактор.

Двете със Софи бяха изминали деветте километра от „Кари Котидж“ до тук. Вървяха по тесните пътечки през тресавището, сред което имаше туфи трева, обрасли с безстъблена иглика. Накрая прескочиха оградата и тръгнаха по обраслата с трева пътека, която се виеше сред гъсталаци от къпини и орлова папрат и стигаше до върха на хълма, до покритите с лишеи скали, където преди хиляди години мъжете, населявали тази древна земя, се изправяли, за да гледат как корабите на финикийците влизат в залива, хвърлят котва и разменят източните си съкровища за безценния калай.

Уморени от дългото ходене, спряха да си починат. Софи лежеше по гръб на тревата, закривайки очите си с ръка от силното слънце. Пенелопе седеше до нея, облегнала лакти на коленете си и подпряла брадичка на дланта си.

Високо в небето прелетя самолет, малък и сребрист като детска играчка. И двете вдигнаха поглед нагоре и проследиха как се отдалечава. Софи каза:

— Не обичам самолетите. Напомнят ми за войната.

— А нима някога забравяш за нея?

— Понякога си позволявам. Преструвам се, че не е избухнала. В ден като този е лесно да се преструваш.

Пенелопе подръпна стръкче трева.

— Все още не сме пострадали много, нали?

— Да.

— А мислиш ли, че ще пострадаме?

— Разбира се.

— Тревожиш ли се?

— Тревожа се за баща ти. Защото той се тревожи. Преживял е всичко това и преди.

— Значи и ти…

— Не се тревожа колкото него.

Пенелопе захвърли стръкчето трева и протегна ръка да откъсне друго.

— Софи.

— Да?

— Ще имам бебе.

Шумът от двигателя на самолета заглъхна, погълнат от необятното небе. Софи бавно седна. Пенелопе обърна глава и срещна погледа на майка си — на младото й загоряло лице видя изражение, което можеше да се опише само като дълбоко облекчение.

— Това ли криеше от нас?

— Знаела си?

— Разбира се. Беше толкова тиха, мълчалива. Със сигурност нещо не беше наред. Защо не ни каза по-рано?

— Няма нищо общо със страх или срам. Просто исках да изчакам подходящия момент. Исках да имаме време да поговорим.

— Бях така разтревожена. Чувствах, че си нещастна и съжаляваш за стореното или че си в беда.

На Пенелопе й се прииска да се засмее.

— А нима не съм?

— Но, разбира се, че не!

— Знаеш ли, никога не преставаш да ме учудваш.

Софи не обърна внимание на думите й. Стана практична.

— Сигурна ли си, че носиш дете?

— Да.

— Ходи ли на лекар?

— Няма нужда. А и единственият лекар, при когото можех да отида в Портсмът, беше хирургът на флота. Не исках да ходя при него.

— Кога се очаква бебето?

— През ноември.

— И кой е бащата?

— Младши лейтенант. На остров Уейл. В момента е в курса по артилерийска стрелба. Казва се Амброуз Кийлинг.

— Къде е сега?

— Все още е там. Не успя да вземе изпитите и сега трябва да кара целия курс наново.

— На колко години е?

— На двайсет и една.

— Знае ли, че си бременна?

— Не. Исках първо да кажа на теб и на татко.

— А ще му кажеш ли?

— Разбира се. Когато се върна.

— Какво ще каже той?

— Нямам представа.

— Като че ли не го познаваш много добре.

— Познавам го достатъчно добре.

Далеч долу под тях, в долината, мъж с куче отвори портата на фермата и започна да се изкачва по хълма към мястото, където пасяха кравите. Легнала по корем и подпряла се на лакти, Пенелопе го гледаше.

— Но си права, не съм щастлива. В началото, когато попаднах на остров Уейл, мислех, че не бих могла да бъда по-нещастна. Бях като риба в непознати води. Бях самотна и ми беше много мъчно за дома. В деня, в който се записах във флота, си представях, че вземам меч в ръце и отивам да се бия редом с всички други, но ето че не правех нищо друго, освен да сервирам зеленчуци, да затъмнявам прозорци и да живея с много жени, с които нямам нищо общо. И не можех нищо да направя. Не можех да избягам. После срещнах Амброуз и започнах да се чувствам по-добре.

— Не знаех, че е чак толкова зле.

— Не споделих с теб. Каква полза?

— Ще трябва ли да напуснеш флота, щом ще имаш бебе?

— Да. Ще ме освободят от военна служба. И вероятно опозорена.

— А ти ще възразиш ли?

— Да възразя ли? Нямам търпение да се махна.

— Пенелопе… не си забременяла нарочно, нали?

— Господи, не! Дори аз не можех да изпадна чак в такова отчаяние. Не, просто се случи. Едно от онези неща.

— Но нали знаеш… сигурна съм, че знаеш… че могат да се вземат предпазни мерки.

— Разбира се, но мислех, че това го прави винаги мъжът.

— О, мила моя, нямах представа, че си толкова наивна. Каква лоша майка се оказах!

— Никога не съм те възприемала като майка. Винаги съм те възприемала като сестра.

— Е, в такъв случай съм лоша сестра — въздъхна майка й. — Какво ще правим сега?

— Ще се върнем и ще кажем на татко, предполагам. А после ще се върна в Портсмът и ще кажа на Амброуз.

— Ще се омъжиш ли за него?

— Ако ме помоли.

Софи се замисли над думите й. После каза:

— Знам, че сигурно много обичаш този млад човек, иначе не би носила детето му — познавам те достатъчно добре. Но не трябва да се омъжваш за него само заради детето.

— Ти си се омъжила за татко, когато си била бременна с мен.

— Но аз го обичах. Винаги съм го обичала. Не можех да си представя живота без него. Нямаше никога да го напусна независимо дали щеше да се ожени за мен или не.

— Ще дойдете ли на сватбата ми, ако се омъжа за Амброуз?

— Нищо не би могло да ни спре.

— Искам да дойдете. А после… Когато приключи обучението си на остров Уейл, ще го изпратят в морето. Ще може ли да си дойда у дома и да живея с теб и татко? И да родя детето си в „Карн Котидж“?

— Що за въпрос! Какво друго можеш да направиш?

— Предполагам, че мога да стана професионална пропаднала жена, но предпочитам да не го правя.

— И бездруго ще бъдеш безполезна като такава.

Пенелопе бе изпълнена с чувство на любов и благодарност.

— Знаех, че ще приемеш. Какъв ужас, ако имах майка като майките на другите.

— Може би, ако бях като тях, щях да бъда по-добър човек. Но аз не съм добра. Егоистка съм. Не мисля за никой друг, освен за себе си. А ето че избухна тази ужасна война и нещата ще се влошат още повече. Ще загиват синове и дъщери, бащи и братя, а аз мога само да бъда благодарна, че ти ще си бъдеш у дома. Толкова много ми липсваше. Сега обаче отново ще бъдем заедно. Колкото и да се влоши положението, поне ще бъдем заедно.

Със силно питие в ръка Амброуз телефонира на майка си.

— Хотел „Куумби“! — гласът бе женски и неизразимо нежен.

— Може ли да се обади госпожа Кийлинг?

— Ако почакате момент, ще отида да я потърся. Мисля, че е във фоайето.

— Благодаря.

— За кого да предам?

— Обажда се синът й. Младши лейтенант Кийлинг.

— Благодаря за информацията.

Той зачака.

— Ало?

— Мамо.

— Милото ми момче. Колко прекрасно, че те чувам. Откъде се обаждаш?

— От остров Уейл. Мамо, виж, трябва да ти кажа нещо.

— Добри новини, надявам се.

— Да. Чудесни — прочисти гърлото си. — Сгодих се и ще се женя.

Абсолютно мълчание.

— Мамо?

— Да.

— Добре ли си?

— Да. Да, разбира се. Каза, че ще се жениш, нали?

— Да. Първата събота на май. В гражданския отдел на Челси. Ще можеш ли да дойдеш?

Сякаш я канеше на малко парти.

— Но… кога? Кое е момичето? О, боже, съвсем ме обърка.

— Недей, моля те! Казва се Пенелопе Стърн. Ще я харесаш — добави без особена надежда.

— Но… кога се случи всичко това?

— Просто се случи. Затова и ти звъня. За да ти кажа.

— Но… коя е тя?

— Военнослужеща — замисли се какво би могъл да каже на майка си, за да й вдъхне увереност. — Баща й е художник. Живеят в Корнуол — отново настъпи мълчание. — Имат къща на „Оукли стрийт“ — замисли се дали да не спомене бентлито, но майка му не обичаше автомобилите.

— Мили, съжалявам, че не проявявам никакъв ентусиазъм, но ти си още много млад… Кариерата ти…

— Води се война, мамо…

— Знам. Аз знам по-добре от всички.

— Ще дойдеш ли на сватбата ни?

— Да. Да, разбира се… Ще дойда в града през уикенда. И ще отседна на „Базил стрийт“.

— Страхотно. Ще се запознаеш с нея тогава.

— О, Амброуз…

Звучеше така, сякаш всеки момент щеше да се разплаче.

— Съжалявам, че те изненадах така. Но не се тревожи. Ще я харесаш — повтори и побърза да затвори, преди да го помоли да пусне нова монета.

Доли Кийлинг бавно постави слушалката обратно върху вилката. От мястото си зад малкото бюро, където се преструваше, че прави някакви сметки, но всъщност слушаше разговора, госпожа Маспрат вдигна поглед и й се усмихна въпросително, наклонила глава на една страна като птица с малки светещи очички.

— Добри новини, надявам се, госпожо Кийлинг?

Доли се съвзе, отметна леко глава назад и на лицето й се изписаха престорена веселост и ентусиазъм.

— Толкова е вълнуващо! Синът ми ще се жени.

— О, чудесно. Колко романтично. Тези смели млади хора. Кога?

— Моля?

— Кога ще бъде щастливото събитие?

— След две седмици. Първата събота на май. В Лондон.

— И кое е щастливото момиче?

Ставаше прекалено любопитна. Започваше да се забравя. Доли я постави на мястото й.

— Все още не съм имала удоволствието да се запозная с нея отговори с достойнство. — Благодаря, че ме извикахте, госпожо Маспрат — и с тези думи остави жената да се занимава със сметките и се върна във фоайето.

Хотел „Куумби“ някога бе частна къща и фоайето бе всъщност бившата трапезария. Имаше висока бяла мраморна камина с малка решетка, много издути дивани и кресла, тапицирани, с бял ленен плат на розови рози. Няколко акварела висяха високо по стените, а от еркерния прозорец се откриваше изглед към градината, която тънеше в бурени от началото на войната. Господин Маспрат подрязваше тревата, но градинарят бе мобилизиран и бурените бяха избуяли по краищата.

В хотела живееха осем души, но четирима бяха образували отделна групичка, защото се смятаха за висша класа. Доли бе една от тях. Другите бяха полковник и госпожа Фосет Смайт и лейди Биймиш. Вечер се събираха и играеха бридж, бяха предявили права над най-хубавите столове — около камината във фоайето, и заемаха най-хубавите маси — до прозореца в трапезарията. Останалите трябваше да се задоволят със студените ъгли, където не можеше да се чете, защото не беше достатъчно светло, както и с масите, които бяха разположени на пътя към килера. Но на никой не му и хрумваше да ги съжали, защото и бездруго бяха прекалено тъжни и унили. Полковник и госпожа Фосет Смайт бяха дошли в Девън от Кент. И двамата бяха прехвърлили седемдесетте. Полковникът бе прекарал по-голямата част от живота си на служба в армията и непрекъснато обясняваше на хората какъв ще бъде следващият ход на Хитлер, изразяваше мнението си за отпечатаните във всекидневниците новини и говореше за тайни оръжия и движение на кораби. Беше дребен мургав мъж с щръкнали мустаци, но компенсираше ниския си ръст със силния си глас и военната стойка. Съпругата му имаше пухкава коса и бе доста безцветна. Плетеше почти непрекъснато, казваше „Да, мили“ и се съгласяваше с всичко, което казваше съпругът й, а това бе добре за всички, защото, ако му противоречаха, полковник Фосет Смайт почервеняваше така, сякаш всеки момент щеше да получи апоплектичен удар.

От тях единствено лейди Биймиш не се страхуваше от бомбите, танковете и всичко, което нацистите биха могли да използват срещу тях. Беше прехвърлила осемдесетте, беше висока и със здраво телосложение, със сива коса, прибрана в кок, и с безмилостни студени сиви очи. Куцаше силно (резултат от ловен инцидент, както бе казала на впечатлената си аудитория) и се подпираше на огромен бастун. Когато не се движеше, го подпираше на стола си и той, естествено, пречеше на онези, които минаваха, като или ги спъваше, или ги удряше болезнено по прасците. Беше дошла твърде неохотно в хотел „Куумби“, но домът й в Хемпшир бе реквизиран от армията и семейството й най-после бе успяло да я убеди да се оттегли в Девън.

— Изпратиха ме да паса трева — оплакваше се непрекъснато тя. — Като някой стар военен кон.

Съпругът на лейди Биймиш някога е бил старши служител в Индийската гражданска служба и тя бе прекарала по-голямата част от живота си на онзи огромен континент, в страната, наричана „перлата в короната на Британската империя“, която тя непрекъснато наричаше „Инджа“. Доли си бе помислила, че тя винаги е била опора на съпруга си, играла е ролята на кралицата на градинските увеселения и в периоди на беди и проблеми е била решаващият фактор за разрешаването им. Не беше трудно да си я представи човек — по сари и с копринен чадър в ръце, как усмирява разбунтувалата се тълпа туземци с твърдия си като стомана поглед или как сплотява дамите, като ги убеждава да разкъсат фустите си и да направят от тях превръзки, ако размирниците откажат да се успокоят.

Събрали се около слабия огън, те — госпожа Фосет Смайт с плетката си, лейди Биймиш с тестето карти в ръка, редейки пасианс, и полковникът с гръб към пламъците, изпънал страдащите си от ревматизъм колене като актьор в ролята на полицай — чакаха Доли.

— Ето ме! — Доли седна отново на стола си.

— За какво беше всичко това? — запита лейди Биймиш и постави черното вале върху червената кралица.

— Обади се Амброуз. Ще се жени.

Това изявление свари неподготвен полковника, който тъкмо бе приклекнал леко. Изглежда, че трябваше да се концентрира, за да може да изпъне отново крака.

— Е, изумен съм! — каза той.

— О, колко вълнуващо! — възкликна с треперещия си глас госпожа Фосет Смайт.

— Кое е момичето? — запита лейди Биймиш.

— Тя е… дъщеря на художник.

Ъгълчетата на устните на лейди Биймиш увиснаха надолу.

— Дъщеря на художник? — гласът й издаваше силно неодобрение.

— Сигурна съм, че е много известен — каза госпожа Фосет Смайт, сякаш искаше да я утеши.

— Как се казва момичето?

— Ъъ… Пенелопе Стърн.

— Пенелопе Стърн? — полковникът невинаги можеше да разчита на слуха си.

— О, господи, не! — всички те съчувстваха на евреите, разбира се, но беше немислимо някой от тях да сключи брак с някого от тях. — Стърн.

— Никога не съм чувал за художник на име Стърн — каза полковникът, като че ли Доли правеше опити да го излъже.

— Имат къща на „Оукли стрийт“. Амброуз казва, че момичето ще ми хареса.

— Кога ще се женят?

— В началото на май.

— Ще отидеш ли на сватбата?

— Разбира се, че трябва. Ще трябва да звънна на „Базил стрийт“ и да си запазя стая. Може би трябва да отида малко по-рано, да обиколя магазините и да намеря нещо, което да облека за случая.

— Голяма ли ще бъде сватбата? — попита госпожа Фосет Смайт.

— Не. Ще подпишат в гражданския отдел на Челси.

— О, боже!

Доли се почувства задължена да защити сина си. Не можеше да понесе мисълта някой от тях да я съжалява.

— Е, война е, знаете. И тъй като Амброуз може всеки момент да бъде изпратен в морето… може би така е най-практично… макар че винаги съм мечтала за истинска красива сватба в църква. Но… това е — сви смело рамене. — C’est la guerre. (Война е.)

Лейди Биймиш търпеливо продължи да задава въпроси:

— Къде са се срещнали?

— Не каза. Но тя е военнослужеща.

— Е, и това е нещо — отбеляза лейди Биймиш. Изгледа Доли остро и многозначително, а Доли направи всичко възможно да не отклони поглед.

Лейди Биймиш знаеше, че Доли е само на четирийсет и четири. Доли й бе разказала надълго и нашироко за някои от неразположенията си — ужасните главоболия (тя ги наричаше мигрени), които я поваляха в най-неподходящи моменти, болките в гърба, които можеха да се обадят и при най-леката домакинска задача, като оправяне на леглата или гладене. Просто не можеше да става и въпрос да работи с ръчна помпа или да кара линейка. Но лейди Биймиш не прояви никакво съчувствие и дори направи няколко забележки за хората, които търсят убежище от бомбите и не искат да поемат отговорностите си.

— Щом Амброуз я е избрал, ще я обичам и аз — заяви твърдо Доли. И добави: — Винаги съм искала дъщеря.

Не беше вярно. Като се качи в спалнята си, където никой не я наблюдаваше, тя се отказа от всякакви преструвки. Изпълнена със самосъжаление и чувство за самота, изпитваща ревност заради споделената любов, тя се обърна за утеха към кутията си с бижута и гардероба, пълен с женствени и много скъпи дрехи. Разгледа няколко тоалета. Роклите от мек шифон и фина вълна се плъзгаха през ръцете й. Свали една прозрачна рокля и застана пред огледалото, като я държеше пред себе си. Беше една от любимите й.

Винаги се чувстваше толкова красива в нея. Срещна погледа си и огледалото. Очите й се напълниха със сълзи. Амброуз. Синът й обичаше и друга жена, освен нея. Щеше да се жени. Пусна роклята върху близкия стол, хвърли се на леглото и заплака.

Лятото бе дошло. Лондон бе изпълнен с уханието на цъфнали дървета и люляк. Слънчевата светлина огряваше благосклонно тротоарите и покривите и се отразяваше от носещите се високо в небето сребристи баражни балони. Беше май, петък по обед. Доли Кийлинг, настанена на сигурно място в хотела на „Базил стрийт“, седеше на дивана до отворения прозорец във фоайето на горния етаж и чакаше да пристигнат синът й и годеницата му.

Когато го видя да идва, като вземаше стъпалата по две наведнъж — с шапка в ръка и много красив в униформата си, тя се зарадва не само защото изглеждаше добре, но и защото беше сам. Може би бе дошъл да й каже, че сватбата се отлага или че няма да се жени. Изправи се нетърпеливо и се спусна да го посрещне.

— Здравей, мамо… — наведе се да я целуне. Високият му ръст бе едно от нещата, които й доставяха удоволствие, защото я правеше уязвима и безпомощна.

— Мили мой… къде е Пенелопе? Мислех, че ще дойдете заедно.

— Заедно сме. Дойдохме с автомобил от Помпей тази сутрин. Но тя искаше да съблече униформата си, затова я оставих на „Оукли стрийт“ и дойдох сам. Няма да се бави.

Едва зародила се, слабата й надежда умря, но поне за малко щеше да има Амброуз само за себе си. Беше й по-лесно да разговаря, когато бяха само двамата.

— Е, ще трябва да я изчакаме. Ела, седни и ми разкажи всичко — улови погледа на келнера и поръча шери за себе си и розов джин за Амброуз. — „Оукли стрийт“. Родителите й там ли са?

— Не. Това са лошите новини. Баща й има бронхит. Научихме го едва снощи. Няма да могат да дойдат за сватбата.

— Но майка й сигурно може да дойде?

— Казва, че трябва да остане в Корнуол и да се грижи за баща й. Нарича го старото момче. И той наистина е стар. На седемдесет и пет е. Предполагам, че не искат да поемат никакви рискове.

— Но няма ли да е малко… Какъв срам — само аз да присъствам на сватбата!

— Пенелопе има леля, която живее в Пътни. И приятели, семейство Клифърд. Те ще дойдат. Това е достатъчно.

Питиетата им пристигнаха и бяха записани на сметката на Доли. Вдигнаха чаши. Амброуз каза:

— А аз имам теб.

И доволна, Доли се усмихна със сигурност другите гости на хотела ги наблюдават, тъй като погледите им са привлечени от красивия млад флотски офицер и красивата жена, която изглежда прекалено млада, за да му бъде майка.

— А твоите планове?

Той започна да й разказва. Най-после бе взел изпитите и бе завършил курса по артилерийска стрелба, предстоеше му седмица в дивизионното училище и после щеше да излезе в морето.

— А меденият ви месец?

— Няма да имаме. Ще се оженим утре, ще пренощуваме в къщата на „Оукли стрийт“ и в неделя ще се върна в Портсмът.

— А Пенелопе?

— Ще я кача на влака за Порткерис в неделя сутрин.

— Порткерис? Тя няма ли да се върне в Портсмът с теб?

— Не. Всъщност… — захапа нокътя на палеца си и се загледа през прозореца, като че ли на улицата долу се случваше нещо интересно. — Наложи се да прекъсне службата си.

— О, Господи. Много малко време ще прекарате заедно.

— Нищо не може да се направи.

— Да. Предполагам.

Обърна се, за да остави чашата си, и видя момичето, което стоеше колебливо на стълбите, сякаш търсеше някого. Много високо момиче с дълга черна коса, която бе отметната назад и разкриваше челото му — коса като на ученичка, обикновена и нефризирана. Лицето — млечнобяла кожа и тъмни очи бе забележително с липсата на грим. Непокритата с пудра кожа сияеше, бледи устни, тъмни вежди — естествени, неоскубани и със съвършена форма. В този горещ ден носеше дрехи, по-подходящи за провинциален празник, отколкото за официален обяд в лондонски хотел. Тъмночервена памучна рокля на бели точки и бял колан около тънката талия. Бели сандали на боси крака и… Доли погледна втори път просто за да е сигурна… да, боси крака. Коя ли беше тя, за бога!? И защо гледаше към тях? И дори вървеше към тях? И се усмихваше…

О, мили боже!

Амброуз се беше изправил.

— Мамо — каза. — Това е Пенелопе.

— Здравейте! — каза Пенелопе.

Доли едва прикри изненадата си. Почувства как челюстта й увисва, но с огромно усилие успя да запази самообладание и да се усмихне. Боси крака. Без ръкавици. Без дамска чанта. Без шапка. Боси крака. Надяваше се, че главният келнер ще им позволи да влязат в ресторанта.

— Мила моя.

Стиснаха си ръцете. Амброуз издърпа още един стол и направи знак на келнера. Пенелопе седна до прозореца, където светлината я обливаше, и погледна Доли с поглед, толкова открит и директен, че чак смущаваше. „Оглежда ме“, помисли си Доли и усети как гневът се надига в нея. Нямаше право да оглежда така бъдещата си свекърва и да й предизвиква сърцебиене. Доли беше очаквала младост, срамежливост, неувереност дори. Но със сигурност не това.

— Толкова се радвам най-после да се запознаем… Добре ли пътувахте от Портсмът до тук? Да, Амброуз тъкмо ми разказваше…

— Какво ще пиеш, Пенелопе?

— Оранжада. С лед, ако имат.

— Не шери? Не чаша вино? — Доли се опита да я изкуши, като прикриваше неудобството си с усмивка.

— Не. Топло ми е и съм жадна. Само оранжада.

— Е, поръчах бутилка вино с обяда. Ще вдигнем малък тост тогава.

— Благодаря.

— Съжалявам, че родителите ти няма да могат да дойдат.

— Да. Но татко е хванал грип, а не е взел веднага мерки. Лекарят му казал поне седмица да не става от леглото.

— Няма ли кой друг да се грижи за него?

— Освен Софи ли имаш предвид?

— Софи?

— Майка ми. Казвам й Софи.

— О, разбирам. Да. Няма ли кой друг да се грижи за баща ти?

— Само Дорис. Тя е от евакуираните. Но трябва да наглежда и двете си момчета. Освен това татко е лош пациент и Дорис няма никакви шансове да се справи с него.

Доли направи неопределен жест с ръка.

— Предполагам, че и вие като нас нямате слуги при тези обстоятелства.

— Никога не сме имали слуги — каза Пенелопе. — О, благодаря ти, Амброуз, това е идеално — пое оранжадата от ръката му, изпи половината на един дъх и я остави на масата.

— Никога не сте имали слуги? Никога не са ви помагали с къщната работа?

— Не, не сме имали слуги. Имало е хора, които са ни помагали срещу заплащане, но никога — слуги.

— Но кой готви?

— Софи. Обожава готвенето. Тя е французойка. И прекрасна готвачка.

— А домакинската работа?

Пенелопе изглеждаше леко озадачена, като че ли никога не се беше замисляла за домакинската работа.

— Не знам. Свършва се. Рано или късно.

— Е… — Доли си позволи да се усмихне. — Всичко това звучи очарователно. И бохемско. Надявам се, че много скоро ще имам удоволствието да се запозная с родителите ти. А сега нека да поговорим за утре. Какво ще облечеш за сватбата си?

— Не знам.

— Не знаеш?

— Не съм мислила. Нещо, предполагам.

— Трябва да си купиш нещо!

— О, господи, не, няма да обикалям магазините. Има куп неща на „Оукли стрийт“. Ще намеря нещо.

— Ще намериш нещо…

Пенелопе се засмя.

— Страхувам се, че не държа особено на дрехите. Никой от нас не държи. И никога нищо не изхвърляме. Софи има някои наистина хубави неща, които държи на „Оукли стрийт“. Днес следобед с Елизабет Клифърд ще ги огледаме — погледна към Амброуз. — Недей да се тревожиш толкова, Амброуз, няма да те разочаровам.

Той се усмихна безрадостно. Доли го съжали. Той и това необикновено момиче, което бе открил и за което бе решил да се ожени, нито веднъж не размениха пълни с любов погледи, не се докоснаха нежно, нито размениха бърза целувка. Бяха ли влюбени? Възможно ли беше да са влюбени и да продължават да се държат така един с друг? Защо се женеше за нея, ако не беше лудо влюбен? Защо се женеше…

Мислите й стигнаха до такава ужасяваща вероятност, че тя се уплаши и бързо ги върна в първоначалната посока. Но те отново поеха натам, накъдето тя не искаше…

— Амброуз ми каза, че в неделя ще се прибереш у дома.

— Да.

— Че ще прекъснеш службата си.

Амброуз гледаше втренчено Пенелопе в опити да привлече погледа й. Доли виждаше ясно това, но Пенелопе очевидно — не. Тя продължаваше да седи съвсем спокойно на мястото си.

— Да. След месец.

— Ще останеш ли на остров Уейл?

Амброуз започна да маха неспокойно с ръка и накрая, сякаш нямаше какво друго да прави, затисна устата си с нея.

— Не, освободиха ме.

Амброуз въздъхна шумно.

— Завинаги?

— Да.

— Това нещо обикновено ли е? — беше горда със себе си, продължаваше да се усмихва, но гласът й бе леденостуден.

Пенелопе също се усмихна:

— Не.

Амброуз, очевидно решил, че положението стана достатъчно лошо, скочи на крака.

— Да отиваме да обядваме. Умирам от глад.

Спокойно и бавно Доли също се изправи и взе чантата и ръкавиците си. Сведе поглед към бъдещата съпруга на Амброуз с тъмните очи, рошавата коса и безгрижната грация. И каза:

— Не съм сигурна дали ще позволят на Пенелопе да влезе в ресторанта. Тя като че ли не носи чорапи.

— О, за бога… дори няма да забележат — в гласа му се долавяха гняв и нетърпение, но Доли се усмихна, защото знаеше, че гневът му е насочен не към нея, а към Пенелопе, която бе издала тайната им.

„Бременна е“, помисли си и ги поведе през фоайето към ресторанта. Беше му заложила капан и го бе уловила. Той не я обичаше. Тя го принуждаваше да се ожени за нея.

След обяда Доли се извини. Щеше да се качи в стаята си и да полежи. Глупаво главоболие, бе обяснила на Пенелопе с леко обвинение в гласа. Обясни още, че трябва да внимава, защото и най-лекото вълнение… Пенелопе изглеждаше смаяна, защото обядът едва ли можеше да се опише като вълнуващ, но каза, че разбира, че ще се видят в гражданската служба, че обядът е бил превъзходен, и й благодари. Доли влезе в старомодния асансьор и се издигна нагоре като птичка, уловена в клетка.

Гледаха след нея. Когато вече не можеше да ги чуе, Амброуз се обърна към Пенелопе:

— За бога, защо трябваше да й казваш?

— Какво? Че съм бременна ли? Не съм й казала. Тя се досети.

— Не се налагаше да се досеща.

— Но нали ще разбере, рано или късно. Защо да не е сега?

— Защото… тези неща я тревожат.

— Затова ли получи главоболие?

— Да, разбира се… — заслизаха по стълбите. — Всичко започна абсолютно погрешно.

— В такъв случай съжалявам. Но наистина не виждам каква е разликата. Защо това да има значение за нея? Ще се оженим. И не е ли това единствено наша работа?

Той не можа да измисли отговор. Не можеше да й обясни, при положение че тя проявява подобна глупост. Мълчаливо излязоха навън и тръгнаха към автомобила му, спрян малко по-надолу по улицата. Тя постави длан върху ръката му. Усмихваше се.

— О, Амброуз, не се тревожиш наистина, нали? Тя ще го преодолее. „Всяко чудо за три дни“, както казва татко. После се забравя. Освен това, щом бебето се роди, ще бъде очарована. Всяка жена очаква с нетърпение първото си внуче и изглупява от любов по него.

Но Амброуз не беше толкова сигурен. Потеглиха по „Павилиън Роуд“, после по „Кингс Роуд“ и накрая влязоха в „Оукли стрийт“. Когато спряха пред къщата, тя го попита дали няма да влезе:

— Ела да се запознаеш с Елизабет. Ще я харесаш.

Но той отказа. Имал да върши други неща.

— Добре — Пенелопе беше спокойна и не започна да спори. Целуна го, слезе от колата и затвори вратата. — А сега отивам да намеря подходяща за утре рокля.

Той се усмихна неохотно. Загледа я как изкачва входните стъпала, отваря вратата, махва му и се скрива.

Той включи на скорост, направи обратен завой и потегли. Прекоси Найтсбридж и влезе в парка. Беше много топло, но под дърветата бе хладно. Остави колата, потърси пейка и седна. Клоните на дърветата шумоляха от вятъра, паркът бе изпълнен с приятни летни звуци… детски гласове и птичи песни на фона на шума от нестихващото лондонско улично движение.

Беше мрачен и без настроение. Пенелопе беше казала, че няма значение, че майка му ще свикне с идеята за внезапната сватба — защото какво друго беше тя! Той обаче прекрасно знаеше, че тя никога нямаше да може да забрави, нито пък да прости това. Цяло нещастие беше, че семейство Стърн нямаше да присъстват на сватбата. Със своите свободни схващания и бохемски виждания за живота може би щяха да успеят да наклонят везните и дори Доли да откажеше да приеме начина им на мислене, може би поне щеше да проумее, че съществува и друга гледна точка.

Защото според Пенелопе те не се тревожели ни най-малко за предстоящото раждане на бебето, дори, напротив, били очаровани и били дали ясно да се разбере, че не очакват от Амброуз да я направи почтена жена.

Новината, че ще става баща, разлюля света му така, както нищо друго не би могло. Беше разтърсен, ужасен и страшно ядосан на себе си, че е позволил да бъде уловен в класическия капан, и на Пенелопе, че го бе хванала в него. Но тя беше много мила. „Няма нужда да се женим, Амброуз, беше го уверила. Моля те, не смятай, че си длъжен да се ожениш за мен.“ И беше толкова спокойна, че той бързо бе започнал да премисля възможностите.

Може би все пак не се намираше чак в задънена улица. Нещата можеше да са и много по-лоши. Тя беше красива, макар и по нейния странен начин. И добре възпитана. Не бе обикновено момиче, което бе повлякъл към леглото от някоя кръчма в Портсмът, а дъщеря на заможни, макар и свободомислещи родители. Родители, които притежаваха недвижима собственост. Къщата им на „Оукли стрийт“ бе достойна за завист, а къщата в Корнуол със сигурност беше допълнителна награда. И винаги съществуваше възможността да наследи старото бентли.

Не. Беше постъпил правилно. Щом веднъж майка му преодолееше недоволството си от предбрачната бременност на Пенелопе, нещата щяха да се оправят. Освен това, докато войната не свършеше, двамата нямаше да могат да се виждат достатъчно често, нито дори да живеят заедно. Амброуз не се съмняваше, че ще оцелее. Нямаше богато въображение, не беше измъчван от кошмари, че ще загине при експлозия, че ще се удави или ще измръзне до смърт в зимните води на Атлантика. А след войната вероятно щеше да бъде по-склонен, отколкото сега, да се установи и да влезе в ролята на семеен мъж.

Размърда се на пейката, която бе твърда и неудобна. И едва сега забеляза любовниците, които само на няколко метра от него бяха преплели тела във високата трева. И му хрумна прекрасна идея. Върна се в колата и излезе от парка, след това заобиколи мраморната арка и навлезе в тихите улици на Бейзуотър, като си подсвиркваше.

Шампанското не ми въздейства,

чистият алкохол въобще не ме блазни,

та кажи ми защо да е вярно…

Спря пред висока представителна сграда и слезе по стъпалата към мазето и цветната градина. Натисна звънеца на жълтата входна врата. Рискуваше, разбира се, но в четири следобед тя обикновено си беше у дома — или подремваше, или готвеше нещо в малката кухня, или беше заета с нещо друго. Рискът си струваше. Тя отвори вратата. Бе рошава и само по къса дантелена нощница, която скромно закриваше едрите й гърди. Анджи. Когато Амброуз бе седемнайсетгодишен, тя нежно го бе освободила от девствеността му и оттогава той тичаше при нея всеки път, когато изпаднеше в беда.

— О! — лицето й грейна. — Амброуз!

Никой мъж не е бил посрещан по-добре.

— Здравей, Анджи.

— Не съм те виждала цяла вечност. Сигурно вече си се издигнал в обществото — протегна пълната си ръка в майчински жест. — Не стой на прага. Влизай.

И той влезе.

Веднага след като Пенелопе отвори входната врата на къщата на „Оукли стрийт“, Елизабет Клифърд се наведе през перилата и я извика. Пенелопе се качи горе.

— Как мина?

— Немного добре — усмихна се Пенелопе. — Тя е от най-лошите свекърви. Държи на шапките и ръкавиците и побесня, защото не носех чорапи. Твърдеше, че няма да ни пуснат в ресторанта, защото съм с голи крака, но ни пуснаха, разбира се.

— Разбра ли за детето?

— Да. Не й го казах направо, но, така или иначе, се досети. Веднага пролича. Така беше много по-добре, наистина. Амброуз много се ядоса, но аз мисля, че тя трябва да знае.

— Предполагам — каза Елизабет, но дълбоко в сърцето си съжаляваше бедната жена. Младите хора, дори Пенелопе, можеха да бъдат ужасно безчувствени. — Искаш ли чаша чай или нещо друго?

— С удоволствие, но по-късно. Първо трябва да видя какво мога да облека утре. Моля те, помогни ми.

— Разглеждах дрехите в един стар куфар… — Елизабет я поведе към спалнята. Върху огромното двойно легло, което деляха с Питър, бяха струпани голям куп смачкани дрехи. — Тази не е ли прекрасна? Купих я, когато ходих до Хърлингъм… Мисля, че беше през 1921-ва. По онова време Питър беше увлечен по крикета. — Вдигна роклята, която беше най-отгоре — беше от фин кремав ленен плат, със смъкната талия и падаше свободно. — Струва ми се малко мръсна, но мога да я изпера и да я изгладя за утре. Виж, има дори подходящи за нея обувки, не са ли очарователни диамантените им токи? Ето и кремави копринени чорапи.

Пенелопе взе роклята и застана пред огледалото — държеше я пред себе си и я гледаше с притворени очи, обръщайки глава ту наляво, ту надясно, за да се огледа по-добре.

— Цветът е прекрасен, Елизабет. Наистина ли може да я взема назаем?

— Разбира се.

— А шапка? Предполагам, че трябва да нося и шапка. Или поне да вдигна косата си.

— Ще трябва да открием и фуста. Платът е толкова фин, че чак прозира, и ще ти се виждат краката.

— Не мога да показвам краката си. Доли Кийлинг ще получи удар.

И двете се засмяха. Пенелопе съблече червената памучна рокля и нахлузи кремавата през главата си. Чувстваше се щастлива и вече започваше да й олеква след срещата с бъдещата й свекърва Доли Кийлинг бе неприятна и досадна, но тя щеше да се омъжи за Амброуз, не за майка му, така че какво значение имаше мнението на старата дама за нея?

Слънцето грееше. Небето бе синьо. Доли Кийлинг закуси в леглото и стана в единайсет. Главоболието й, макар и да не изчезна съвсем, бе по-слабо. Изкъпа се, направи си косата и се гримира. Това й отне много време, защото бе важно да изглежда безупречно и по-млада от годините си. Надяваше се да затъмни всички, включително булката. Когато гримира и последната мигла, се изправи и се облече. Лилава копринена рокля и свободно късо сако от същия плат. Завързана с лилава панделка сламена шапка, която не скриваше лицето й. Обувки с високи токчета и без пръсти. Дълги бели ръкавици и бяла чанта. Последен поглед в огледалото, за да се увери, че изглежда перфектно. Амброуз щеше да се гордее с нея. Взе за последен път два аспирина и слезе във фоайето.

Амброуз я чакаше, неустоимо привлекателен в най-добрата си униформа. От него ухаеше така, сякаш току-що бе посетил най-скъпия бръснар — което всъщност си беше вярно. На масата пред него имаше празна чаша и когато го целуна, тя усети дъха на коняк. И сърцето й се сви за милото й момче, което бе само на двайсет и една все пак и имаше право да бъде нервно.

Слязоха долу и взеха такси до „Кингс Роуд“. Доли държеше здраво Амброуз за ръката с малките си пръсти. Не разговаряха. Разговорът нямаше да им помогне. Тя беше добра майка… Никоя друга жена не би се грижила така добре за него. А колкото до Пенелопе… Е, беше по-добре някои неща да останат неизказани.

Таксито спря пред импозантната сграда на гражданската служба в Челси. Слязоха от таксито и Амброуз плати на шофьора. Беше топло, подухваше лек ветрец. Доли оправи външния си вид, приглади полата си, докосна шапката си, за да се увери, че няма да излети от главата й, и най-накрая се огледа. На няколко метра от тях чакаше друга жена. Странна дребна фигура, по-слаба дори от нея, с най-тънките крака, обути в черни копринени чорапи, които Доли бе виждала. Погледите им се срещнаха. Смутена, Доли побърза да извърне поглед, но беше прекалено късно, защото другата жена вече вървеше към нея. Лицето й бе озарено от нетърпение и радостно предчувствие. Тя се спусна към Доли, сграбчи я за китката с хватка, здрава като менгеме, и заяви:

— Ти сигурно си майката. Кийлинг. Знаех си. Разбрах веднага щом ви видях.

Челюстта на Доли увисна. Беше убедена, че я е нападнала луда. Амброуз, който се обърна, след като таксито потегли, бе също толкова изумен.

— Съжалявам, аз…

— Аз съм Етел Стърн. Сестрата на Лорънс Стърн — носеше закопчано от горе до долу яркочервено сако с богата украса, а на главата — огромна шапка от черно кадифе. — Леля Етел за теб, млади човече.

Тя пусна Доли и подаде ръка на Амброуз. Той не я пое веднага и на лицето на леля Етел се изписа ужасна несигурност.

— Не ми казвайте, че съм сбъркала и вие не сте семейство Кийлинг.

— Не. Разбира се, че не — той се бе изчервил леко, смутен от срещата и от странната й външност. — Радвам се да се запознаем. Аз съм Амброуз, а това е майка ми — Доли Кийлинг.

— Реших, че не може да греша. Чакам от часове — продължи да бъбри тя. Косата й бе боядисана в тъмночервено, а гримът й изглеждаше така, сякаш го беше положила със затворени очи. Почернените й вежди не бяха еднакви, а тъмното й червило вече бе започнало да се просмуква в бръчките около устата й. — Обикновено закъснявам, затова днес направих огромно усилие и, разбира се, пристигнах прекалено рано — изражението й веднага издаде огромната й мъка. Приличаше на малък клоун или маймунка. — Мили боже, не е ли жалко, че състоянието на бедния Лорънс е толкова лошо? Бедният, ще бъде така разочарован.

— Да — отговори Доли едва чуто. — Нямахме търпение да се запознаем с него.

— Той винаги се радва, когато идва в Лондон. Всяко…

Тук тя нададе такъв писък, че Доли подскочи и започна да маха с ръце. Доли видя приближаващото от другата посока такси, което спря, и от него слязоха Пенелопе и семейство Клифърд. Смееха се и Пенелопе изглеждаше спокойна и отпусната. Не беше ни най-малко нервна.

— Здравейте! Ето ни и нас. Точно навреме. Лельо Етел. Изглеждаш великолепно… Здравей, Амброуз! — усмихна му се. — Не познавате семейство Клифърд, нали? Професор и госпожа Клифърд Питър и Елизабет. А това е майката на Амброуз…

Всички изглеждаха доволни и си стиснаха ръцете. Доли се усмихна, кимна и въобще беше очарователна, докато погледът и се стрелкаше преценяващо от един човек на друг, не пропускайки както винаги нищо.

Пенелопе изглеждаше така, сякаш бе облечена в прекрасна и скъпа рокля. Беше влудяващо красива — толкова висока и стройна, а дългата и свободна кремава рокля, вероятно наследена от майка и или от друга роднина, както предположи Доли, само подчертаваше изяществото и грацията й. Косата й бе прибрана в хлабав кок ниско на тила, а огромната й светлозелена сламена шапка бе опасана с изкуствени маргарити.

Госпожа Клифърд, от друга страна, приличаше на пенсионирана гувернантка, вероятно много умна и находчива, но размъкната. Професорът бе малко по-елегантен (но за мъжете винаги е по-лесно да бъдат добре облечени) в тъмносивия си костюм на райета и синята риза. Беше висок, слаб, с хлътнали бузи и имаше нещо аскетично в него. Беше привлекателен, макар и сух и с научен вид Доли не бе единствената, която го намираше за привлекателен. С крайчеца на окото си тя забеляза леля Етел да го прегръща, увисвайки на врата му и ритайки със слабите си крака като актриса от забавен мюзикъл. Запита се дали леля Етел не е малко луда. Надяваше се, че лудостта не се предаваше в семейството.

Накрая всички те бяха организирани от Амброуз, който им каза, че ако не тръгнат веднага, двамата с Пенелопе ще изгубят реда си. Леля Етел оправи шапката си и всички влязоха вътре за церемонията. Която бе толкова кратка, че свърши още преди Доли да бе намерила подходящ момент, в който да попие с носната си кърпичка уж бликналите в очите й сълзи. После всички отидоха в „Риц“, където по молба на родителите й Питър Клифърд беше запазил маса.

Нищо не подобрява по-добре положението от превъзходната храна и неограниченото количество шампанско, особено ако се приемат в изискана среда. Всички, дори и Доли, се отпуснаха, въпреки че леля Етел пушеше цигари, докато се хранеха, и разказваше безброй съмнителни анекдоти, като се смееше високо далеч, преди да стигне до края и шегата да стане ясна на всички. Професорът бе очарователен и проявяваше внимание към всички и каза на Доли, че харесва шапката й, Госпожа Клифърд прояви искрен интерес към живота в хотел „Куумби“ и поиска да чуе всичко за живеещите там. Доли й разказа, като спомена името на лейди Биймиш повече от веднъж. Пенелопе свали зелената си шапка, милият Амброуз стана на крака и произнесе кратка реч, говорейки за Пенелопе като за своя съпруга, и вдигнаха тост. Общо взето, празненството мина добре и когато свърши, Доли знаеше, че си е спечелила приятели за цял живот.

Но и най-добрите неща свършват някога и накрая трябваше, макар и неохотно, да вземат нещата си и да се отправят в различни посоки: Доли — към „Базил стрийт“, семейство Клифърд — на ранен концерт в „Албърт Хол“, леля Етел — към Пътни, а младата двойка в къщата на „Оукли стрийт“.

Всички те, пийнали малко повече, чакаха във фоайето такситата, които щяха да ги отведат в различни посоки, когато се случи онова, което беляза завинаги отношенията на Пенелопе със свекърва й. Доли, замаяна от изпитото шампанско и изпълнена със сантименталност и великодушие, взе ръцете на Пенелопе в своите, погледна я право в очите и каза:

— Мила моя, сега, когато си съпруга на Амброуз, ще се радвам да ме наричаш Марджъри.

Пенелопе премига. Беше удивена. Струваше й се странно да нарича свекърва си Марджъри, когато всички прекрасно знаеха, че се казва Доли. Но щом тя искаше така…

— Благодаря. Разбира се, ще те наричам, както пожелаеш — наведе се и целуна меката напудрена буза, подадена й така благосклонно.

И я наричаше Марджъри в продължение на цяла година. Когато й писа, за да й благодари за подаръка за рождения си ден, започна писмото с: „Мила Марджъри…“. Когато й звънеше в хотел „Куумби“, за да й предаде новините от Амброуз, започваше с: „О, Марджъри, обажда се Пенелопе…“.

Бяха минали много месеци и бе станало вече прекалено късно да поправи стореното, когато осъзна, че онова, което Доли я бе помолила във фоайето на „Риц“, бе да я нарича „мадре“[3].

В неделя сутринта Амброуз закара Пенелопе на гара Падингтън, за да я качи на влака за Корнуол. Влакът, както обикновено, бе пълен с войници, моряци, багаж, газови маски и каски. Беше невъзможно да купи билет със запазено място, но Амброуз откри свободно ъгълче и струпа багажа й там, за да не може никой друг да предяви претенции към него.

Върнаха се на перона, за да се сбогуват. Беше им трудно да намерят думи, защото изведнъж всичко бе станало ново и чуждо — бяха съпруг и съпруга и нито един от двамата не знаеше какво се очаква от тях. Амброуз запали цигара и докато пушеше, оглеждаше перона ту в едната, ту в другата посока, а също и часовника си. Пенелопе копнееше да чуе свирката на влака, той най-после да потегли и да се сложи край на това.

— Мразя сбогуванията.

— Ще трябва да свикнеш.

— Не знам кога ще те видя отново. Дали ще си заминал след месец, когато отида в Портсмът, за да ме освободят завинаги от служба?

— Най-вероятно.

— Къде ще те изпратят?

— Никой не знае предварително. В Атлантическия океан. Или в Средиземно море…

— По-добре да е в Средиземно море. Там е по-слънчево.

— Да.

Поредната пауза.

— Щеше ми се татко и Софи да бяха дошли вчера и да се беше запознал с тях.

— Когато получа отпуск, ще дойда в Корнуол за няколко дни.

— О, непременно ела.

— Надявам се всичко да бъде добре. С бебето, имам предвид.

Тя се изчерви леко.

— Сигурна съм, че ще бъде.

Той отново погледна часовника си. Тя каза с известно отчаяние:

— Ще ти пиша. Ти трябва…

Но в този момент свирката на кондуктора прониза въздуха. И веднага настана обичайната за такива моменти паника. Започнаха да се затварят врати, гласовете се извисиха, дотича един мъж и скочи във влака в последния момент. Амброуз хвърли цигарата, смачка я с пета, наведе се и целуна съпругата си, помогна й да се качи във влака и затвори вратата след нея. Тя свали прозореца и подаде глава навън. Влакът потегли.

— Ще ми пишеш ли, когато разбереш новия си адрес, Амброуз?

Хрумна му най-странната мисъл на света:

— Но аз не знам твоя адрес.

Тя се засмя. Той тичаше редом с влака.

— „Карн Котидж“ — извика тя, за да извиси глас над шума от колелата. — „Карн Котидж“, Порткерис.

Влакът набра скорост и той вече не успяваше да тича редом с него, затова спря и започна да маха. Влакът взе завоя, който го изведе извън гарата, и се скри от погледа му. И нея вече я нямаше. Той се обърна и закрачи по вече безлюдния перон.

„Карн Котидж“. Имението от елизабетинския период, за което бе мечтал, лодката, с която щяха да плават по река Хелфорд всичко това изчезна, разтвори се във въздуха, стопи се завинаги. „Карн Котидж“. Звучеше ужасно обикновено и той се чувстваше измамен.

Но… Все пак. Нея вече я нямаше. Майка му се беше върнала в Девън и ето че всичко бе приключило благополучно. Сега оставаше само да се върне с колата в Портсмът и да докладва, че се е върнал на служба. Докато вървеше към мястото, където бе паркирал, осъзна, че няма търпение да се върне към ежедневието, живота на острова и колегите си. Общо взето, беше му по-лесно да живее с мъже, отколкото с жени.

След няколко дни, на 10 май, немците нахлуха във Франция.

[1] Уилям Морис (1834–1896) — английски текстилен дизайнер, художник и писател утопист. — Б.пр. ↑

[2] Етел М. Дел (1881–1939) — английска писателка, автор на популярни романтични романи. — Б.пр. ↑

[3] Майка (исп.). — Б.пр. ↑

Софи

Видяха се едва в началото на ноември. След дългите месеци на раздяла неочаквано Амброуз се обади по телефона. От Ливърпул. Каза, че има няколко дни отпуск и че скоро ще се качи на влака, за да бъде в „Карн Котидж“ за уикенда.

Пристигна, остана два дни и отново си замина. Посещението му бе истинска катастрофа, виновни, за което бяха неблагоприятните обстоятелства. Едно от тях бе непрекъснатият дъжд — истински порой, който се изливаше в продължение на три дни. Второто бе леля Етел, която не бе нито тактична, нито обикновена гостенка и бе в къщата по същото време. Останалите причини бяха толкова много и така обезкуражаващи, че няма нито да ги анализираме, нито да ги изброяваме.

Когато той си тръгна, Пенелопе реши, че дори няма да мисли за това — толкова неприятна и депресираща бе всяка мисъл за току-що изминалите дни. И така, с безгрижието на младостта, съчетано с щастието от предстоящото майчинство, тя твърдо изхвърли нещастния епизод от ума си. Имаше други, по-важни неща, за които да мисли.

Бебето се роди точно навреме, в края на ноември. Не се роди в „Карн Котидж“ като майка си, а в малката болница в Порткерис. Раждането протече толкова бързо, че лекарят пристигна, след като всичко бе свършило. Пенелопе и сестра Роджърс трябваше да се справят сами. И те успяха. След като се погрижи за Пенелопе, сестра Роджърс отнесе бебето, за да го изкъпе, да го облече в малките бебешки дрешки и да го повие в шала, които Софи — това се подразбира — бе изровила от някое чекмедже и от които се носеше силната миризма на препарата за молци.

Пенелопе запази за цял живот своята собствена теория за бебетата. До този момент тя дори не бе държала бебе на ръце, но твърдо вярваше, че всяка жена ще познае детето си в мига, в който го види за първи път. Е, да, разбира се, мислеше, че когато отметне нежно шала от малкото личице, ще види самата себе си.

Но това не се случи. Когато сестра Роджърс най-после се върна, носейки бебето така гордо, сякаш го бе родила току-що тя, и го положи нежно в очакващите й го ръце, Пенелопе го погледна втренчено със свито сърце и с недоверие. То бе дебело, със светла коса и огромни бузи, а разстоянието между сините му очи бе твърде малко. Не приличаше на нито един познат на Пенелопе, а, общо взето, изглеждаше като зелка. Със сигурност не приличаше на нито един от родителите си, нито на Доли Кийлинг, нито на двамата Стърн. Всъщност толкова много се различаваше от тях, сякаш нямаше и капка тяхна кръв във вените си.

— Не е ли красавица? — каза напевно сестра Роджърс и се наведе, за да се порадва на новороденото.

— Да — призна едва чуто Пенелопе.

Ако имаше други майки в болницата, щеше да настоява, че е станала грешка и са й дали бебето на друга жена, но тъй като единствено тя бе приета за раждане, това едва ли бе вероятно.

— Вижте само тези сини очи! Малката прилича на цветенце. Ще ви оставя с нея за миг — докато отида да позвъня на майка ви.

Но Пенелопе не искаше да остава сама с бебето. Не можеше да се сети какво да му каже.

— Не, вземете я, сестра, моля ви. Може да я изпусна или да направя нещо ужасно.

Сестрата тактично не възрази. Някои от младите майки бяха странни, а тя беше видяла доста.

— Добре — тя пое отново малкия вързоп. — Коя е любимата на мама? И любимката на сестра Роджърс? — и излезе от стаята, като престилката й шумолеше тихо.

Пенелопе, благодарна, че се е отървала и от двете, се отпусна блажено върху възглавницата. Лежеше и гледаше тавана. Имаше бебе. Беше майка. Беше майка на детето на Амброуз Кийлинг.

Амброуз.

Откри за огромно свое огорчение, че вече не е възможно да не мисли за случилото се през онзи ужасен уикенд, който бе обречен още преди да започне, защото планираното гостуване на Амброуз беше причината за единствената кавга с майка й. Пенелопе и леля Етел бяха излезли следобеда да пият чай с една стара и немощна позната на леля Етел, която живееше в Пензанс. Когато се върнаха в „Карн Котидж“, доволна, Софи каза на Пенелопе, че горе я очаква прекрасна изненада. Тя последва послушно майка си до стаята си и видя вместо собственото си легло, което много обичаше, ново и чудовищно голямо двойно легло, което заемаше едва ли не цялата стая. Двете не се бяха карали никога преди, но обзета от силен и не характерен за нея гняв, Пенелопе избухна и каза на Софи, че няма право и че това са си нейната спалня и нейното легло. Изненадата въобще не беше прекрасна, беше просто ужасно. Тя не искаше двойно легло и заяви, че не би могла да спи в него.

У Софи се прояви темпераментът на галите и тя също избухна. Каза на дъщеря си, че от мъж, който се сражава смело във войната, не може да се очаква да прави любов със съпругата си в единично легло. Попита Пенелопе какво е очаквала, след като вече е омъжена жена, а не малко момиченце. Каза, че това вече не е нейната, а тяхната спалня. Попита я как е възможно да се държи като малко дете. В очите на Пенелопе бликнаха сълзите на гнева и тя изкрещя, че е бременна и че не иска да прави любов. Накрая двете си размениха крясъци и обиди като рибарски съпруги.

Никога преди това не беше станала подобна кавга. Тя разтревожи всички. Татко бе ядосан и на двете, останалите в къщата вървяха на пръсти и се прокрадваха, сякаш бе станала експлозия. Накрая, разбира се, двете се извиниха една на друга и се целунаха и въпросът бе приключен. Но случилото се не предвещаваше нищо добро относно гостуването на Амброуз. Всъщност, като се връщаше сега назад в спомените си, Пенелопе започна да осъзнава, че точно то е било причината за катастрофата.

Амброуз. Тя беше съпруга на Амброуз.

Устните й затрепериха. Буцата в гърлото й ставаше все по-голяма. Сълзите се затъркаляха неканени по бузите й и намокриха възглавницата. Веднъж започнала, вече не можеше да спре да плаче. Сякаш всичките непролети през годините сълзи бяха решили да се излеят сега. Все още плачеше, когато майка й влетя радостно през вратата. Софи не бе успяла да се преоблече, тъй като бе тръгнала веднага след като сестра Роджърс се обади по телефона. В ръце държеше огромен букет маргаритки, които бе откъснала набързо, докато минаваше през градината.

— О, мила моя, умното ми момиче, сега не е време за сълзи… — остави цветята върху стола и прегърна дъщеря си. — Сестра Роджърс казва… — млъкна. Радостното й изражение се стопи и на лицето й се изписа силна тревога. — Пенелопе! — седна на ръба на леглото и хвана ръката й. — Какво има, милата ми? Защо плачеш? Какво е толкова трудно или толкова лошо?

Задавена от сълзите, Пенелопе не можеше да промълви и дума и само поклати глава. Носът й течеше, а лицето й бе подуто и силно зачервено.

— Ето — винаги практичната Софи извади чиста носна кърпичка, която бе току-що изгладена и парфюмирана. — Изтрий сълзите си и издухай носа си.

Пенелопе взе кърпичката. След малко се чувстваше вече по-добре. Дори самото присъствие на Софи там, на ръба на леглото, правеше положението по-добро и по-поносимо. След като поплака още малко, успя да събере сили да седне в леглото, а Софи обърна възглавницата, така че петното от сълзите й да остане от другата страна.

— А сега ми кажи какво има. Всичко наред ли е с бебето?

— Да. Не е заради бебето.

— Какво тогава?

— О, Софи, заради Амброуз плача. Не обичам Амброуз. Не трябваше да се омъжвам за него.

Бе изплюла камъчето. Думите бяха изречени. Изпита огромно облекчение. Срещна погледа на майка си и видя, че я гледа сериозно, но както винаги, Софи не беше нито изненадана, нито шокирана. Остана за миг мълчалива, после произнесе „Амброуз“ така, сякаш това бе решението на някаква измъчваща я главоблъсканица.

— Да. Вече знам. Това бе най-ужасната грешка.

— Кога разбра?

— През онзи уикенд. Още като слезе от влака и тръгна по перона към мен, бях изпълнена с лоши предчувствия. Чувствах се така, сякаш към мен идва непознат, и то такъв, какъвто не изпитвам особено желание да видя. Не мислех, че ще се чувствам така. Стеснявах се, срамувах се да го видя след всичките тези дълги месеци на раздяла, но не си и представях, че срещата ще мине така. По време на пътуването за „Карн Котидж“ — с него, седнал до мен, и дъжда, който барабанеше по покрива и стъклата, се опитвах да се престоря, че няма нищо друго, освен известна неловкост, настанила се между нас. Но щом влязохме у дома, разбрах, че е безнадеждно. Той не беше на мястото си. Нищо не беше, както трябва. Къщата го отхвърляше, той не можеше да се впише в нея. А после нещата продължиха да се развиват дори още по-зле.

Софи каза:

— Надявам се, че това няма нищо общо с мен или с баща ти.

— О, не, не! — побърза да я увери Пенелопе. — И двамата се държахте много добре с него. Аз обаче не можех. Той ме отегчаваше. Сякаш на гости ни беше някакъв непознат. Нали знаеш, сякаш някой ти е казал, че еди-кой си съсед ще те посети и ти трябва да бъдеш любезен с него. И ти си любезен, но се задушаваш от скука. Знам, валя непрекъснато, но това не би трябвало да има значение. Той ме отегчаваше. Беше толкова безинтересен, безполезен. Знаеш ли, не можеше дори да почисти обувките си сам. Никога не чистел сам обувките си. И беше груб с Дорис, с Ърни и с момчетата. Той е сноб. Не можеше да разбере защо всички се храним заедно. Не можеше да проумее защо Дорис, Кларк и Роналд не живеят в кухнята, където им било мястото. Мисля, че това ме разтревожи най-много от всичко. Не знаех, че той — всъщност някой — може да мисли така и да говори такива неща. Как може да е толкова отвратителен?!

— Мила моя, не мисля, че е справедливо да го обвиняваш за гледната му точка. Така е възпитан. Така е живял. Вероятно ние сме нестандартни. Нашият семеен живот е доста различен в сравнение с останалите.

Обаче Пенелопе не можеше да бъде утешена.

— Не беше само той. Както ти казах, аз също съм виновна. Държах се ужасно с него. Не знаех, че мога да се държа така. Не го исках тук. Не исках да ме докосва. Не му позволявах да ме люби.

— Това едва ли е изненадващо в положението, в което беше по онова време.

— Той не смяташе така. Беше ядосан, гневен — тя погледна отчаяно Софи. — Вината е моя. Ти каза, че не трябва да се омъжвам за него, ако не го обичам истински, а аз не те послушах. Знам, че ако го бях довела в „Карн Котидж“ да се види с теб и татко, преди да се сгодим, в никакъв случай нямаше да се омъжа за него.

Софи въздъхна.

— Да. Цяло нещастие е, че нямаше време за предварително гостуване. А и беше истинско нещастие, че с баща ти не можахме да присъстваме на сватбата. Може би щеше да промениш решението си в последния момент и да се откажеш. Но няма полза да се връщаме назад. Прекалено късно е.

— Ти не го хареса, нали, Софи? И татко не го хареса, нали? Мислиш ли, че вероятно съм си била изгубила ума?

— Не, не мисля. И двамата не мислим така.

— Какво ще правя сега?

— Мила моя, в момента не можеш да направиш нищо. Освен да пораснеш малко, мисля. Вече не си дете. Сега имаш отговорности, собствено дете. Във война сме, а съпругът ти е с кораба си в Атлантическия океан. Трябва да се примириш с положението и да продължиш напред. Освен това — усмихна й се — той дойде да ни види в неподходящ момент. Онзи непрекъснат дъжд и леля Етел, която не преставаше да пуши, да пие джин и да прави нескончаемите си скандални забележки. А колкото до теб, няма бременна жена, която да се държи както преди. Бременността влияе на нервите. Може би всичко ще бъде различно следващия път, когато видиш Амброуз. Възможно е и да се чувстваш различно.

— Но, Софи, аз се държах като глупачка.

— Не. Ти си просто прекалено млада и уловена в капана на обстоятелства, с които не можеш да се справиш. А сега, хайде, моля те, развесели се малко заради мен. Усмихни се, обади се на сестра Роджърс да ми донесе първото ми внуче, за да го видя. И ще забравим за този разговор.

— Ще кажеш ли на татко?

— Не. Това ще го разтревожи. А аз не искам той да се тревожи.

— Но ти никога не си имала тайни от него.

— Тази ще запазя за себе си.

Не само Пенелопе бе озадачена от външността на бебето. Лорънс, който дойде на следващия ден, за да го види, бе също толкова озадачен.

— На кого прилича тя, мила моя?

— Нямам представа.

— Много е сладка, но няма нищо общо нито с теб, нито с баща си. Може би прилича на майката на Амброуз?

— Не, ни най-малко. Реших, че чертите й идват от поколения преди нея. Вероятно е одрала кожата на някой отдавна починал свой праотец. Както и да е, това е истинска загадка за мен.

— Няма значение. Здрава е. И това е най-важно.

— Казахте ли вече на семейство Кийлинг?

— Да. Изпратих телеграма на кораба на Амброуз, а Софи телефонира на майка му в хотела.

Пенелопе направи гримаса.

— Смелата Софи. И какво е отговорила Доли Кийлинг?

— Очевидно е изразила възторга си. Надявала се да бъде момиче.

— Обзалагам се, че е казала на лейди Биймиш и всичките си познати, че детето е родено в седмия месец.

— О, как може да навреди това, щом условностите имат такова голямо значение за нея? — Лорънс се поколеба за миг, после продължи: — Казала също, че ще се радва много, ако бебето бъде кръстено Нанси.

— Нанси? Откъде го е измислила, за бога?

— Така се е казвала майка й. Идеята може би не е толкова лоша. Знаеш ли — направи красноречив жест с ръка, — може да поизглади малко нещата.

— Добре тогава. Ще я кръстим Нанси — Пенелопе седна и погледна малкото личице на бебето. — Нанси. Всъщност името й подхожда.

Лорънс обаче се тревожеше не толкова за името й, колкото за други неща.

— Няма да плаче непрекъснато, нали? Не мога да понасям бебешки плач.

— О, татко, разбира се, че няма. Тя е много спокойна. Храни се, спи, после се събужда и пак иска да суче.

— Малък канибал.

— Смяташ ли, че ще стане красавица, татко? Ти винаги си разпознавал красивите лица.

— Всичко ще бъде наред. Тя ще бъде като картина на Реноар. Бяла и разцъфнала като роза.

А после Дорис. Повечето от евакуираните не можеха да издържат и миг повече и се върнаха, с малки изключения, в Лондон, но Дорис, Роналд и Кларк останаха и вече бяха постоянни жители и „Карн Котидж“ и част от семейството. През юни, по време на оттеглянето на британските войски от Франция, съпругът на Дорис — Бърт, беше убит. Момчето, което разнасяше телеграмите, се бе изкачило с велосипеда си на хълма, който ги делеше от пощенската станция в Порткерис, за да им донесе новината. То отвори входната врата, прекоси градината и като си подсвиркваше, се приближи до мястото, където Софи и Пенелопе се бореха с бурените.

— Телеграма за госпожа Потър.

Софи коленичи — ръцете й бяха кални, а косата — рошава. На лицето й бе изписано изражение, което Пенелопе не беше виждала преди.

— Oh, mon Dieu. (О, господи.)

Взе оранжевия плик и момчето се отдалечи. Входната врата в стената, опасваща градина, се затръшна след него.

— Софи?

— Трябва да е нещо, свързано със съпруга й.

След малко:

— Какво ще правим? — прошепна Пенелопе.

Софи не отговори. Просто избърса длани в памучните си панталони и отвори плика с палеца си, под чийто нокът се бе събрала кал. Извади съобщението и го прочете, после сгъна листчето и го пъхна обратно в плика.

— Да, загинал е — каза и се изправи. — Къде е Дорис?

— Простира.

— А момчетата?

— Ще се върнат всеки момент от училище.

— Трябва да й кажа, преди да си дойдат. Ако не се върна, ги задръж някак си. Ще й е необходимо време, преди да бъде в състояние да им каже.

— Бедната Дорис!

Думите звучаха болезнено неадекватно, бяха толкова банални, че граничеха с идиотизъм, но какво друго би могъл да каже човек?

— Да. Бедната Дорис.

— Какво ще прави сега?

Дорис прояви невиждана храброст. Плака, разбира се, изрази мъката и гнева си в словесна тирада срещу младия си съпруг, който бил проявил такава глупост да позволи да го убият. Но след като се съвзе и двете със Софи решиха да изпият по чаша силен горещ чай, за да се успокоят, мислите й бяха заети единствено със синовете й.

— Бедните, какъв ли ще бъде животът за тях, след като нямат баща?

— Децата са устойчиви.

— Как ще се справим, за бога?

— Ще се справиш.

— Предполагам, че трябва да се върна в Хекни. Майката на Бърт… може би ще има нужда от мен. И ще иска да види момчетата.

— Мисля, че трябва да отидеш. И да се увериш, че тя е добре. И ако е добре, да се върнеш при нас. Момчетата са щастливи тук, имат приятели и ще бъде грубо сега да ги изтръгнеш за втори път от корените им. Запази им тази сигурност, която имат сега.

Дорис гледаше втренчено Софи. Подсмръкна тихо. Току-що бе спряла да плаче, лицето й бе подпухнало.

— Не мога да остана тук завинаги.

— Защо да не можеше? С нас сте щастливи.

— Не го ли казваш просто за да бъдеш мила?

— О, мили боже! Дорис, вече не знам какво ще правим без вас. А момчетата са ни като собствени деца. Ще ни липсвате толкова много, ако си тръгнете.

Дорис се замисли.

— Повече от всичко бих искала да остана. Никога и никъде не съм била така щастлива, както тук. А сега, когато Бърт го няма… — очите й отново се напълниха със сълзи.

— Не плачи, Дорис. Момчетата не бива да те виждат разплакана. Трябва да им покажеш как да бъдат смели. Да им кажеш, че трябва да се гордеят с баща си, който е загинал за освобождението на бедните хора в Европа. Трябва да ги научиш да бъдат добри хора като него.

— Той не бе чак толкова добър. Понякога беше ужасно досаден — сълзите пресекнаха и на лицето й се появи слаба усмивка. — Връщаше се у дома пиян след мач и си лягаше с ботушите.

— Не забравяй тези неща — каза Софи. — Те са част от онова, което е бил. Добре е да се помни и лошото така, както се помни доброто. Та нали това е животът.

И Дорис остана. Тя нямаше търпение да види бебето на Пенелопе. Малко момиченце. Дорис винаги бе копняла за дъщеря, а сега, когато Бърт вече го нямаше, като че ли никога нямаше да има. Но това бебе… Единствено тя веднага изглупя от любов към бебето.

— О, прекрасна е.

— Така ли мислиш?

— Красива е, Пенелопе. Може ли да я подържа?

— Разбира се.

Дорис взе детето в опитните си ръце и го загледа с такова обожание, че Пенелопе леко се засрами, защото знаеше, че не е способна на такова нещо.

— Никой от нас не знае на кого прилича.

Но Дорис знаеше. Съвсем точно знаеше на кого е одрала кожата.

— Тя е абсолютно копие на Бети Грейбъл[1].

Още щом майката и бебето се върнаха в „Карн Котидж“, Дорис пое грижите за Нанси и Пенелопе, която успокояваше гузната си съвест с уверения, че това е за доброто на Дорис, бе щастлива да остави детето си в ръцете й. Дорис къпеше Нанси и переше пелените й и когато Пенелопе се отегчи от кърменето, приготвяше шишетата й и я хранеше, седнала на ниското столче в топлата кухня или до огъня в дневната. Роналд и Кларк също се радваха и водеха приятелите си от училище, за да се порадват на новороденото. Зимата бавно си отиваше, а Нанси разцъфтяваше. Пораснаха й коса и зъби и бе по-пълничка от всякога. Софи изкара от навеса старата детска количка, която Дорис излъска до блясък и започна с гордост да бута нагоре-надолу по хълмовете на Порткерис, като спираше, за да покаже Нанси на всички, които се интересуваха, и дори на онези, които не проявяваха никакъв интерес.

Нанси остана все така спокойна и когато поотрасна. Лежеше в количката в градината и или спеше, или наблюдаваше минаващите по небето пухкави облаци и потрепващите клони на черешовото дърво. С настъпването на пролетта белите цветчета падаха по одеялото й. Скоро можеше да лежи по коремче върху рогозката и да протяга ръчички към дрънкалката си. А после можеше вече и да седи и да пляска.

Тя даряваше много радост на Софи и Лорънс и бе голяма утеха за Дорис. Но Пенелопе, която изпълняваше дълга си да забавлява детето си, като играеше с него на кубчета и обръщаше страниците на оръфана детска книжка, реши, че е ужасно скучна и глупава.

А войната, която оставаше извън този спокоен домашен кръг, набираше сила, тъмна и зловеща. Европа беше окупирана, любимата на Лорънс Франция — опустошена. Не минаваше и ден той да не скърби за тази страна и да не се страхува за старите си приятели. Немските подводници кръстосваха Атлантическия океан и унищожаваха не само военни, но и мирни търговски кораби. Битката за Британия бе спечелена, но на ужасна цена. Армията, реформирана след Франция и Дюнкерк, заемаше позиции в Гибралтар и Александрия в очакване на следващия разгром на могъщата немска армия.

И, разбира се, започнаха бомбардировките. Непрестанните набези срещу Лондон. Нощ след нощ звучеше предупредителният вой на сирените и нощ след нощ огромните формации от немски изтребители „Хайнкел“, черни и зловещи, прекосяваха Ламанша и изникнали от мрака, навлизаха в небето над Англия.

В „Карн Котидж“ слушаха новините всяка сутрин и сърцата им кървяха за Лондон. В по-личен план Софи беше загрижена за къщата и за обитателите на „Оукли стрийт“. По нейна молба семейство Фридман се бяха преместили от таванското помещение в мазето, но семейство Клифърд продължаваха да живеят на втория етаж и всеки път, когато съобщаваха за военновъздушно нападение (което ще рече, повечето сутрини). Софи си ги представяше мъртви, ранени или заровени под останките от къщата.

— Прекалено стари са, за да бъдат подложени на това — каза тя на съпруга си. — Защо не ги поканим да живеят тук, с нас?

— Мило мое момиче, нямаме повече място. А дори да имахме, те няма да дойдат. Знаеш го. Те са лондончани. И никога няма да напуснат Лондон.

— Бих била щастлива, ако можеше да ги видя. Да поговоря с тях. Да се уверя, че са добре…

Лорънс наблюдаваше тайно младата си съпруга. Усещаше неспокойствието й. Вече две години бяха тук, в Порткерис, а преди това Софи никога не бе живяла на едно място повече от три месеца. А във военно време Порткерис беше сив, скучен и празен, много различен от прекрасния и жив град, в който те с благодарност се спасяваха от живота в столицата преди войната. Тя не скучаеше, защото Софи никога не се отегчаваше, но с всеки ден животът ставаше все по-труден, храната намаляваше, все нещо не достигаше шампоан, цигари, кибрит, ленти за фотоапарати, уиски, джин, всеки малък лукс, който можеше да им помогне да понесат по-лесно бремето на съществуването. Поддържането на къщата никога преди не е било толкова трудно. За всичко трябваше да се редят на дълги опашки, после да го носят през хълмовете, защото вече нямаше достатъчно бензин и доставчиците бяха останали без работа. Бензинът беше може би най-голямото от всички лишения. Все още разполагаха със старото бентли, но то не излизаше от гаража просто защото не можеха да го заредят с гориво.

И той разбираше неспокойствието й. Познаваше жените, разбираше я и й съчувстваше. Знаеше, че има нужда да избяга от всички тях за няколко дни. Изчакваше удобния момент да повдигне въпроса, но като че ли никога не можеха да останат сами — малката къща бе пълна с живот и гласове. Дорис и момчетата, Пенелопе и детето й изпълваха всяка стая, всеки час, а когато най-после си лягаха вечер, Софи бе така изтощена, че заспиваше веднага.

Най-после един ден я завари сама. Той вадеше картофите — с голяма мъка, защото старите му болни ръце едва държаха лопатата — но бе успял да напълни една кошница и да я внесе вътре, като мина през задната врата и видя съпругата си да реже с ожесточение зелето в кухнята.

— Картофи — пусна ги на пода до печката.

Тя се усмихна. Дори когато се намираше в депресия, намираше усмивка за него. Той издърпа един стол, седна и я погледна. Беше прекалено слаба. Около устата и красивите й черни очи се бяха оформили бръчки.

Той каза:

— Най-после сме сами. Къде са другите?

— Пенелопе и Дорис заведоха децата на плажа. Ще се върнат за обяд — тя продължи да реже зелето. — Ще ги гостя със зеле, а момчетата ще кажат, че го мразят.

— Само зеле и нищо друго?

— И макарони със сирене.

Ти ги приготвяш най-добре.

— Досадно е. Досадно е да готвиш, досадно е и да ядеш. Всичко вече ни е омръзнало. Не ги обвинявам, че се оплакват.

Той каза:

— Работата е прекалено много за теб.

— Не.

— Напротив. Уморена си. И отегчена.

Тя вдигна поглед и срещна неговия.

— Толкова много ли ми личи? — попита тя след малко.

— Виждам го само аз, защото те познавам добре.

— Срам ме е. Мразя се. Защо да бъда недоволна? Но се чувствам толкова безполезна. Какво правя? Плета дрешки и приготвям храна. И мисля за жените от цяла Европа и се мразя, но не мога да направя нищо. И ако трябва да отида пак да се наредя на опашка за нещо, което ще е свършило, преди да ми дойде редът, ще изпадна в истерия.

— Трябва да заминеш за ден-два.

— Да замина?

— За Лондон. Да видиш къщата си. Да отседнеш при семейство Клифърд може би. Да се заредиш с енергия — покри дланта й с изцапаната си с пръст ръка. — Слушаме по новините за бомбардировки и сме ужасени, но понякога новината е по-страшна от самия ужас. Въображението е нещо опасно, сърцето се свива от ужас. Но всъщност не е чак толкова лошо, колкото ни се струва. Защо не отидеш до Лондон да се увериш сама?

Вече малко по-весела, Софи обмисли предложението му.

— Ти също ли ще дойдеш?

Той поклати глава.

— Не, мила моя. Прекалено съм стар за веселби и развлечения, от каквито ти имаш нужда. Остани при семейство Клифърд, посмей се с Елизабет. Отиди да пазаруваш с нея. Накарай Питър да те заведе на обяд в „Бъркли“. Вярвам, че там продължават да сервират превъзходна храна въпреки намалените дажби. Обади се на приятелите си. Отиди на концерт, на театър. Животът продължава. Дори в Лондон във военно време. Може би особено в Лондон по време на войната.

— Но няма ли да възразиш, ако замина без теб?

— Ще ми липсваш във всеки един миг. Но не, няма да възразя.

— Да замина за три дни? Ще можеш ли да издържиш цели три дни?

— Ще мога. А като се върнеш, цели три седмици ще ми разказваш какво си правила.

— Лорънс, толкова те обичам.

Той поклати глава не за да подложи думите й на съмнение, а да й каже, че няма нужда да произнася очевидното на глас. Наведе се и я целуна по устата, после стана и отиде до мивката, за да измие пръстта от ръцете си.

Нощта преди деня, в който щеше да се качи на влака за Лондон, Софи си легна рано. Дорис беше излязла — щеше да има някакво събитие в залата на кметството — а децата вече спяха. Пенелопе и Лорънс постояха още малко, заслушани в концерта, който предаваха по радиото, но скоро Пенелопе започна да се прозява, остави плетката, целуна баща си за лека нощ и се качи горе.

Вратата на спалнята на Софи беше открехната, вътре още светеше. Пенелопе надникна.

— Мислех, че ще си легнеш рано, за да се наспиш добре.

— Прекалено съм развълнувана, за да заспя — Софи остави книгата, която четеше, на нощното шкафче. Пенелопе влезе и седна до нея. — Иска ми се да можеше да дойдеш с мен.

— Не. Татко е прав. Сама ще се забавляваш много повече.

— Какво да ти донеса?

— Не се сещам за нищо.

— Ще намеря нещо специално. Нещо, за което никога не си мечтала.

— Ще бъде прекрасно. Какво четеш? — взе книгата. — „Елизабет и нейната немска градина“. Софи, чела си я сигурно стотици пъти.

— Най-малко. Но винаги се връщам към нея. Тя ме успокоява. Напомня ми за света, какъвто беше преди и какъвто пак ще стане след войната.

Пенелопе отвори книгата и зачете на глас пасажа, на който попадна:

— „Каква щастлива жена съм да живея в градина, с книги, бебета, птици и цветя, на които имам много свободно време да се наслаждавам“ — засмя се и остави книгата. — И ти имаш всички тези неща, липсва ти само свободното време. Лека нощ.

Двете се целунаха.

— Лека нощ, мила моя.

Тя се обади от Лондон и радостта се долавяше дори в гласа й.

— Лорънс. Аз съм, Софи. Ти как си, мили мой? Да, прекарвам си чудесно. Беше прав — нищо не е толкова лошо, колкото си го представях. Да, разбира се, бомбите са нанесли щети, има огромни дупки в терасите на къщите, но всички са смели, весели и се държат така, сякаш нищо не се е случило. А толкова много се случва. Посетихме два концерта и слушахме Майра Хес[2] по обед — свири така съвършено, щеше много да ти хареса. Видях се със семейство Елингтън и онова приятно момче Ралф, което учи в „Слейд“. С къщата всичко е наред, няма и драскотина. И така се радвам, че се върнах… Уили Фридман отглежда зеленчуци в градината…

Когато успя да намери пауза, той вмъкна:

— Какво ще правиш довечера?

— Ще излезем на вечеря със семейство Дикинс. Питър, Елизабет и аз. Помниш Дикинсови, нали? Той е лекар, някога работеше с Питър… Живеят близо до Хърлингъм.

— Как ще стигнеш дотам?

— О, с такси или с метрото. Метрото е нещо изумително, по гарите спят много хора. Пеят, устройват си увеселения, а после заспиват. О, мили мой, има и сводници, и просяци, разбира се. Трябва да затварям. Предай любовта ми на всички и им кажи, че се връщам вдругиден.

Онази нощ Пенелопе се събуди рязко, като от кошмар. Нещо я беше събудило — някакъв звук може би. Бебето? Нанси ли бе изплакала? Лежеше и се ослушваше, но чуваше само тежкото биене на собственото си сърце. Постепенно се успокои. След това чу стъпки на площадката, чу скърцането на дървените стъпала и щракването на електрическия ключ. Стана, излезе от стаята и се наведе през перилата. В коридора светеше.

— Татко?

Не последва отговор. Прекоси площадката и надникна в спалнята му. Беше си легнал, а сега леглото бе празно. Върна се на площадката, поколеба се. Какво ли правеше? Ослуша се и го чу да се движи из дневната. Скоро всичко утихна. Беше буден, това бе всичко. Понякога, когато не можеше да заспи, той слизаше долу, запалваше камината и намираше някоя книга.

Върна се в леглото, но сънят не идваше. Лежеше в мрака и наблюдаваше тъмното небе през прозореца. Долу, на плажа, приливът прииждаше, вълните заливаха пясъка. Тя слушаше рева на океана и дочака с отворени очи идването на зората.

В седем часа стана, облече се и слезе долу. Той беше включил радиото. Чуваше се музика. Чакаше ранните новини.

— Татко.

Той й направи знак да мълчи. Музиката заглъхна. Прозвуча сигнала за отбелязване на часа. „Говори радио Лондон. Новините в седем часа“. Четеше Алвар Лидъл. Спокойният, обективен и безстрастен глас им разказваше какво се бе случило. Съобщи за снощната бомбардировка над Лондон… Градът бил залян с възпламенителни бомби, земни мини и силно експлозивни вещества. Пожарите още горели, но вече били под контрол… Били ударени и доковете…

Пенелопе протегна ръка и изключи радиото. Лорънс я погледна. Беше облякъл старата си любима пижама, бялата му брада бе леко набола… Каза:

— Не можах да спя.

— Знам. Чух те да слизаш долу.

— Седях тук и чаках настъпването на утрото.

— И преди имаше бомбардировки. Всичко ще бъде наред. Ще направя чай. Не се тревожи. Ще изпием по чаша чай, след това ще позвъним на „Оукли стрийт“. Всичко ще бъде наред, татко.

Опитаха да се свържат, но операторът ги осведоми, че след снощните бомбардировки линиите за Лондон са прекъснати. Опитваха цяла сутрин, час след час. Безуспешно.

— Софи също ще се опитва да ни се обади, татко. Тя сигурно също е притеснена и загрижена, защото знае, че се тревожим.

Но телефонът звънна едва по обед. Пенелопе режеше зеленчуците за супата край мивката в кухнята. Чу звъна, изпусна ножа и изтича в дневната, като по пътя бършеше дланите си в престилката. Но Лорънс, който цяла сутрин седеше до апарата, вече бе вдигнал слушалката. Тя коленичи и се притисна в него, за да не изтърве нито дума.

— Ало? Тук е „Карн Котидж“. Ало?

Чуха се разни звуци и после:

— Ало — но не беше гласът на Софи.

— На телефона е Лорънс Стърн.

— О, Лорънс, обажда се Лала Фридман. Да, Лала от „Оукли стрийт“. Не можах да се свържа по-рано. Опитвам се вече цели два часа. Аз… — гласът изведнъж заглъхна. Беше млъкнала.

— Какво има, Лала?

— Не си ли сам?

— Пенелопе е при мен. За… Софи става въпрос, нали?

— Да. О, Лорънс, да. И за семейство Клифърд. Убити са. Всички. Една бомба е паднала върху къщата на Дикинсови. Нищо не е останало. Двамата с Уили отидохме да видим. Днес сутринта, след като не се върнаха, Уили се опита да се свърже със семейство Дикинс, но не успя, разбира се. И затова отидохме лично да видим какво се е случило. Бяхме ходили там една Коледа, така че знаехме пътя. Взехме такси, но после се наложи да вървим пеш…

„Нищо не е останало“.

— … и като стигнахме края на улицата, видяхме, че е опасана от кордон. Не пускаха никого, а пожарникарите все още работеха. Но видяхме. Къщата я нямаше. Там имаше само един огромен кратер. Говорих с един от полицаите. Той беше много мил, но каза, че няма никаква надежда. Никаква надежда, Лорънс — заплака. — Всичките. Мъртви. Толкова съжалявам. Много съжалявам, че трябваше да ти го кажа.

„Нищо не е останало“.

Лорънс каза:

— Добре, че сте отишли да ги потърсите. И много мило, че ми се обади…

— Това е най-лошото нещо, което някога ми се е налагало да правя.

— Да — каза Лорънс. — Да.

Остана да седи там известно време, после върна с трепереща ръка слушалката на мястото й. Пенелопе обърна глава и я облегна на гърдите му, покрити от дебелия вълнен пуловер. Настъпилата тишина бе абсолютна празна. Вакуум.

— Татко.

Той я погали по косата.

— Татко.

Тя вдигна поглед към него, а той поклати глава. Знаеше, че иска да остане сам. Едва тогава видя колко е остарял. Никога дотогава не беше мислила за него като за стар човек, но разбра, че от сега нататък ще бъде така. Стана, излезе от стаята и затвори вратата с лед себе си.

„Нищо не е останало“.

Качи се горе и влезе в стаята на родителите си. В онази ужасна утрин леглото така и остана неоправено. Чаршафите бяха смачкани, възглавницата — килната на една страна. Баща й беше усетил. И двамата бяха усетили. Надяваха се, държаха се, но бяха изпълнени със смъртоносна сигурност. И двамата знаеха.

„Нищо не е останало“.

Върху нощното шкафче от страната на Софи лежеше книгата, която беше чела в нощта, преди да замине за Лондон. Пенелопе седна на ръба на леглото и я взе. Тя сама се отвори на една вече оръфана от четене страница.

„Каква щастлива жена съм да живея в градина, с книги, бебета, птици и цветя, на които имам много свободно време да се наслаждавам. Понякога чувствам, че съм благословена да намирам щастието толкова лесно.“

Буквите се размиха пред очите й, сякаш ги гледаше през прозорец, по който се стичат потоци дъждовна вода. „Да намирам щастието толкова лесно“. Софи не само беше намерила щастието, то се излъчваше от нея. Книгата се изплъзна от пръстите й. Легна и зарови лице във възглавницата на Софи, в лена, който бе хладен като кожата на майка й и носеше аромата й, сякаш бе излязла от стаята само преди миг.

[1] Елизабет Рут „Бети“ Грейбъл (1916–1978) — американска актриса, танцьорка и певица от 30-60-те години на XX в., известна със своята сексапилност. — Б.пр. ↑

[2] Майра Хес (1890–1965) — британска пианистка. — Б.пр. ↑

Рой Брукнър

Макар че играеше добре скуош и беше истински магьосник на корта, Ноел Кийлинг не беше свикнал с физическата работа. Ако през уикендите, които прекарваше в различни къщи, беше принуден от домакините да работи в градината следобед или да реже дърва, той винаги се заемаше с най-леката задача — събираше съчки за огъня или подрязваше розите. Предлагаше доброволно да окоси моравата, но само ако познаваше модела косачка и можеше да работи с нея, като освен това вземаше мерки някой друг — обикновено някое красиво момиче — да изнася тревата с количка. Ако нещата станеха наистина сериозни — например ако трябваше да се забиват колове в камениста почва или да се изкопае доста голяма дупка, за да се засади нов храст, той се скриваше вътре — изкуство, което бе овладял до съвършенство. И там го заварваха изморените и възмутени други гости — настанил се спокойно да гледа крикет или голф по телевизията с разпилени като листа на дървета страници на неделния вестник около него.

И следователно внимателно си беше направил план. Щеше да прекара цялата събота в душене наоколо, в преглеждане съдържанието на всеки куфар, всяка кутия и всяко чекмедже. (Истински тежката работа, като дърпане, бутане, вдигане и изнасяне на боклука до стълбите, можеше да остане за следващия ден, когато новият градинар щеше да влезе в ролята на работника, а Ноел щеше само да дава заповеди.) Ако имаше успех и намереше каквото търсеше… една, две или повече маслени скици на Лорънс Стърн… щеше да изиграе сцената съвършено спокойно. „Това може да се окаже интересно“, щеше да каже на майка си и щеше да продължи в зависимост от реакцията й: „Може би си струва да повикаме експерт да хвърли едно око“ или „Ще повикам онзи мой приятел, Едуин Мънди…“.

На следващата сутрин стана рано, за да си приготви закуска от бекон, яйца и наденички, четири филийки препечен хляб и цяла каничка силно кафе. Седна да закусва в кухнята и загледа как дъждът се излива. Радваше се, че вали, защото майка му нямаше да може да го моли да свърши нещо в градината. Докато пиеше втората си чашка кафе и вече се бе разсънил напълно, тя се появи по нощница и изглеждаше силно изненадана, че го вижда вече облечен и така жизнерадостен толкова рано в събота сутринта.

— Няма да вдигаш прекалено много шум, нали, миличък? Искам Антония да се наспи добре. Бедното дете, сигурно е изтощена.

— Чух ви да си говорите в малките часове на нощта. За какво толкова разговаряхте?

— О, за разни неща — тя си наля кафе. — Ноел, нали няма да изхвърлиш нищо, без ме питаш?

— Днес само ще разузная какво толкова криеш там горе. Горенето на боклуците може да почака до утре. Но трябва да бъдеш разумна. Старите ти плетки и сватбените снимки от 1910-а със сигурност са за огъня.

— Не ми се иска да мисля за онова, което ще откриеш горе.

— Човек никога не знае — каза Ноел, усмихна се и я погледна с широко отворени и весели очи. — Да, човек просто никога не знае.

Остави я с кафето й и се качи горе. Трябваше обаче да реши един-два проблема от практическо естество, преди да започне работа. Таванското помещение имаше само един малък прозорец, който бе поставен доста навътре в източната кула, а единствената гола крушка на централната греда бе толкова слаба, че едва разпръскваше оскъдната сива дневна светлина. Ноел се върна долу и поиска от майка си по-силна крушка. Тя намери една в кутията под стълбите и той я постави. Но като завъртя електрическия ключ, разбра, че и тя не е достатъчно силна за внимателното оглеждане, което си беше наумил да прави. Трябваше му лампа. Имаше една на тавана стара стандартна, с наклонен счупен абажур и дълъг шнур, но липсваше щепселът. Трябваше отново да слезе долу. Извади още една силна крушка от картонената кутия и свали щепсела от кабела на ютията. Качи се пак горе и закрепи щепсела към кабела на лампата, като се молеше той да се окаже достатъчно дълъг, за да го включи в контакта на стълбищната площадка. Струваше му се, че за хиляден път слиза долу и се качва горе, и когато най-накрая лампата светна, въздъхна от облекчение. Той лесно се обезкуражаваше дори от най-малката трудност и вече се чувстваше изцеден, но пък сега цялото помещение беше добре осветено и можеше да се залови за работа.

До обед прерови половината от претъпканото с вещи и покрито с прах таванско помещение. Претърси три куфара, проядено от червеите бюро, кухненски шкаф и три стари пътни чанти. Имаше завеси и възглавнички, чаши за вино, увити във вестници, албуми със снимки — огромни и скучни — кукленски сервиз и цял куп пожълтели калъфки за възглавници, толкова стари и протрити, че не биха могли никога повече да се използват. Откри и стари счетоводни книги с кожена подвързия, изписани с избеляло мастило и красив почерк, купища писма, завързани с панделки, наполовина ушити гоблени, в които все още стояха ръждясалите вече игли, ръководства за електрически уреди. Само веднъж се обнадежди — когато видя картонена кутия, облепена с тиксо. С треперещи от вълнение ръце разлепи тиксото, но само за да открие няколко несръчно нарисувани акварела на Доломитите[1], рисувани Бог знае от кого. Разочарованието му бе огромно, но все пак събра сили и продължи да търси. Попадна още на щраусови пера, копринени шалчета с дълги ресни, бродирани покривки за маса, пожълтели по краищата, картонени мозайки и недовършени плетки. Откри и шахматна дъска, но не и фигури, няколко тестета карти и издание на „Поземленото дворянство“ от 1912 година.

Не откри нищо, което дори да наподобява произведение на Лорънс Стърн.

Чу стъпки по стълбите. Целият покрит с прах и мръсотия, се бе покатерил върху едно ниско столче и обзет от отчаяние, четеше в едно списание как се перат черни вълнени чорапи. Като вдигна поглед, видя Антония на прага. Беше по дънки, маратонки и бял пуловер и си помисли колко е жалко, че миглите й са така светли, тъй като тялото й беше доста чувствено.

— Здравей — каза тя срамежливо и колебливо, като че ли не искаше да го безпокои.

— Здравей — той затвори оръфаното списание и го пусна на пода.

— Кога стана?

— Около единайсет часа.

— Да не би да те събудих аз?

— Не. Нищо не съм чула — тръгна към него, като заобикаляше и прескачаше разни предмети. — Как върви?

— Бавно. Основната идея е да се отдели сеното от плявата. И да се отървем от всичко, което може да предизвика пожар.

— Нямах представа, че е чак толкова лошо — огледа се. — Откъде се е взело всичко това?

— Логично е да питаш. От таванското помещение на „Оукли стрийт“. И от таваните на другите ни къщи, в които сме живели през вековете — така ми изглежда. Струва ми се, че тези боклуци са наследени, защото в нашия род никога нищо не се изхвърля.

Антония вдигна яркочервено копринено шалче.

— Красиво е — сложи го на раменете си и намести ресните. — Как изглеждам?

— Странно.

Тя свали шалчето и внимателно го сгъна.

— Пенелопе ме изпрати да те попитам дали не си гладен.

Ноел погледна часовника си и видя с известна изненада, че вече е дванайсет и половина. Не беше станало по-светло, но той бе така погълнат от задачата си, че беше изгубил представа за времето. Осъзна, че е не само гладен, но и жаден. Слезе от столчето.

— Имам нужда най-вече от джин с тоник.

— Ще продължиш ли да работиш и следобед?

— Налага се. В противен случай никога няма да свърша.

— Ще дойда да ти помогна, ако искаш.

Той обаче не я искаше наоколо… Не искаше никой да го наблюдава.

— Много мило от твоя страна, но работя по-добре сам. Така мога да определям темпото. Хайде… — побутна я пред себе си към вратата. — Да отидем да видим какво е приготвила ма за обяд.

До шест и половина вечерта приключи с дългото търсене и вече знаеше, че е останал с празни ръце. Нямаше съкровища на тавана на „Подмоурс Теч“. Нямаше нито една скица на Лорънс Стърн и планът му се оказа чиста загуба на време. Примирил се с горчивата истина, Ноел стоеше с ръце в джобовете уморен, мръсен, обезнадежден и гледаше хаоса — единственото, което бе постигнал. Разочарованието му премина в гняв, насочен предимно срещу майка му, защото вината бе изцяло нейна. Най-вероятно тя беше унищожили скиците, беше ги продала за стотинки или дори може би — раздали. Безмерната й щедрост, както и манията й да събира разни вещи като катеричка, която трупа зимнина, винаги го подлудяваха и сега усети как гневът му пламва. Времето му бе ценно, а беше пропилян цял ден, за да рови из боклуците на Бог знае колко поколения, само защото тя така и не беше намерила време да свърши това сама.

Вече в отвратително настроение, за миг се замисли дали да не приложи номера с бягството както през всички останали уикенди, да си спомни внезапно за много важен ангажимент в Лондон, да се сбогува с всички и с всичко тук и да си се прибере у дома.

Но това не беше възможно, защото беше отишъл прекалено далеч и бе казал прекалено много. Предложението беше негово (къщата не била безопасна, можело да избухне пожар, застраховката не била подходяща и така нататък, и така нататък), а също така беше казал на Оливия за възможното съществуване на скиците. Сега, когато беше повече от сигурен, че те не съществуват, си представяше хапливите забележки на Оливия, ако се откажеше. Щеше да му натяква, че не е довършил работата, и макар да бе доста дебелокож, не му се искаше да понесе думите, с които щеше да го засипе умната му сестра.

Нищо не можеше да се направи. Трябваше да остане. Ритна злобно едно счупено кукленско креватче, изгаси лампата и слезе долу.

През нощта дъждът спря, ниско надвисналите облаци се разсеяха, подухвани от топлия югоизточен вятър. Неделната сутрин настъпи с ясно небе и спокойствие, нарушавано само от песните на птиците. Точно те събудиха Антония. Първите слънчеви лъчи влязоха в спалнята й през отворения прозорец, топлината им се разстла по килима и погали тъмните рози, хвърлящи сянка върху завесите. Тя стана от леглото и подпря лакти на перваза на прозореца, за да се порадва на деня, вдъхвайки влажния въздух, напоен с мириса на мокра земя и мъх. Тръстиковият покрив беше надвиснал толкова ниско, че едва не удари главата си в него. Видя капчиците роса да блестят в тревата и двата дрозда, чуруликащи сред клоните на кестена, и приветства нежната влага, която обещаваше съвършен пролетен ден.

Беше седем и половина. В събота бе валяло цял ден и не излязоха навън. Антония, която все още не се беше възстановила от травмата и пътуването, не можеше да се сети за нещо по-хубаво от това да прекара един спокоен ден у дома. Бяха я оставили сама, сгушена близо до огъня. Дъждът се стичаше по стъклата на прозорците, а лампите бяха запалени, защото денят бе мрачен и сив. Намери книга на Елизабет Джейн Хауърд[2], която не бе чела, и след обяда се сви на дивана и се потопи в нея. Пенелопе влизаше от време на време, за да хвърли по някое дърво в камината или да потърси очилата си. По-късно остана при Антония не за да си бъбрят, а за да прочете всекидневниците. А още по-късно донесе чая. Ноел прекара целия ден сам на тавана и накрая слезе долу в очевидно лошо настроение.

Антония се почувства малко неудобно. Двете с Пенелопе бяха в кухнята и приготвяха вечерята. Беше им достатъчен само един поглед, за да усетят чувството за обреченост, както и че недоволството му със сигурност щеше да наруши спокойствието на деня.

За да бъдем честни, трябва да кажем, че всичко у Ноел я караше да се чувства неудобно. Той притежаваше характерната и за Оливия мрачна и хаплива жизненост, но не и нейната топлина. Антония се чувстваше обикновена и нетактична и откри, че не може да се сети за какво да говори с него, без да звучи банално или досадно. Той влезе в кухнята с мрачно като буреносен облак лице и прашна диря по едната буза, наля си силно уиски и попита майка си защо, по дяволите, е домъкнала всичките тези боклуци чак от къщата на „Оукли стрийт“. Коленете на Антония омекнаха от страх, че ще се разрази сцена или още по-лошо — че ще прекарат вечерта в кисело мълчание, но Пенелопе прие всичко спокойно, не допусна да я провокират думите му и му показа, че няма да може да я сплаши.

— От мързел, предполагам — отговори безгрижно. — Беше по-лесно да опаковам всичко и да го натоваря, отколкото да реша какво да правя с него. Имах достатъчно работа и без да се впускам да разглеждам всичките тези стари книги и писма.

— Но кой въобще ги е събрал?

— Нямам представа.

Победен и принуден от веселото й настроение да замълчи, той изпи уискито на един дъх и веднага се отпусна леко. Дори успя да се усмихне горчиво.

— Ти си най-невъзможната жена на света — каза.

Тя прие и тези му думи.

— Да, знам, но не можем всички да бъдем съвършени. Само помисли колко съм добра в други неща. Като готвенето например, а и това, че винаги имам подходящо за теб питие в шкафа. Майката на баща ти, ако си спомняш, нямаше в шкафа нищо друго, освен шери, което беше с вкус на стафиди.

Той изкриви лице в гримаса на отвращение, с което показа, че си спомня.

— Какво има за вечеря?

— Печена пъстърва с бадеми, пресни картофи и малинов крем. Не по-малко, отколкото заслужаваш. Можеш да си избереш и бутилка подходящо вино, а после да вземеш питието си и да отидеш да вземеш вана — усмихна се на сина си, но тъмните й очи гледаха остро. — Сигурна съм, че имаш нужда след всичката тежка работа.

И така, вечерта все пак бе спокойна. Уморени, всички си легнаха рано и Антония спа непробудно през цялата нощ. За първи път от дни наред благодарение на устойчивостта на младостта вече се почувства добре. Искаше да излезе навън, да тича през тревата, да напълни дробовете си с чист въздух. Пролетната утрин я очакваше и тя знаеше, че трябва да е част от нея.

Облече се, слезе долу, взе ябълка от купата върху кухненския шкаф, мина през оранжерията и излезе в градината. Прекоси моравата, като отхапваше от ябълката. Росата проникна през платнените й маратонки, а те оставиха отпечатъци от стъпки по мократа трева. Мина под кестеновото дърво и през дупката в живия плет и се озова в овощната градина. През неокосената трева, сред която вече се виждаха първите минзухари, се виеше пътечка, която минаваше покрай останките от огън и заобикаляше подрязаните глогинови храсти. Повървя още малко и стигна до реката — тясна, но дълбока, с високи брегове. Тръгна покрай потока, мина под плачещите върби, после върбите оредяха, а реката продължаваше да се вие през големи ливади, в които пасеше едър рогат добитък, а зад тях хълмовете се издигаха към небето с нежните си очертания.

По високите пасища пасяха овце, а в далечината се виждаше мъж, следван от куче, който идваше по хълма.

От тук тя виждаше селото. Старата църква с квадратната кула и къщите, изградени от жълт камък, се гушеха в извивката на пътя. Димът от комините и запалените огньове се издигаше право нагоре в неподвижния въздух. Слънцето беше високо в кристално ясното небе и от слабата му топлина креозотът откъм моста бе започнал да мирише, но не лошо. Антония седна на моста, провеси надолу мокрите си крака и дояде ябълката. Хвърли огризката в чистата вода на реката и я загледа как заплува, за да не я види никога вече.

Реши, че Глостършър е поетично красиво графство и е по-добро от всичко, което би могла да си представи. „Подмоурс Теч“ бе съвършена къща, а най-вече съвършена беше Пенелопе. Само присъствието й беше достатъчно, за да се почувстваш спокоен и на сигурно място и животът — напоследък така непоносимо отвратителен и тъжен — отново да стане вълнуващ и изпълнен с радост.

— Може да останеш — беше казала на Антония, — колкото пожелаеш.

Това бе най-силното изкушение на света, но Антония знаеше, че не може да остане толкова дълго. Но, от друга страна, какво щеше да прави?

Беше на осемнайсет. Нямаше семейство, дом, пари и нужната квалификация за каквото и да било. През няколкото дни, които беше прекарала в Лондон, беше споделила всичко това с Оливия.

— Не знам дори какво искам да правя. Искам да кажа, че никога не съм усещала да имам някакво призвание. Щеше да е много по-лесно, ако имах. А дори внезапно да реша, че искам да бъда секретарка, лекарка или счетоводителка, обучението ще струва пари.

— Аз мога да ти помогна — бе казала Оливия.

Антония веднага бе обзета от тревога.

— Не, не бива дори и да си го помисляш. Аз не съм твоя отговорност.

— Напротив, в известен смисъл, си. Ти си дете на Козмо. А и аз нямах предвид да ти пиша чекове за огромни суми. Мислех, че мога да ти помогна по друг начин. Да те представя на някои хора. Мислила ли си някога да станеш модел?

Модел. Челюстта й увисна от удивление.

— Аз? Аз не мога да бъда модел. Не съм красива.

Няма нужда да бъдеш красива. Трябва да имаш необходимите форми, а ти ги имаш.

— Не мога да бъда модел. Смущавам се дори когато някой насочи фотоапарат към мен.

Оливия се засмя.

— Ще го преодолееш. Имаш нужда само от добър фотограф — такъв, на когото да имаш доверие. Виждала съм това да се случва и преди. Грозните патенца се превръщат в прекрасни лебеди.

— Не и аз.

— Не бъди толкова срамежлива. Няма нищо нередно в лицето ти, с изключение на почти белите ти мигли. Но пък те са много дълги и гъсти. Не разбирам защо не слагаш спирала за мигли.

Миглите й бяха източник на огромен срам за Антония и дори само при споменаването им тя се изчерви от смущение.

— Опитвала съм, Оливия, но не мога. Алергична съм към нея или нещо подобно. Клепачите ми се подуват, а после и бузите ми и заприличвам на лале, а очите ми започват да сълзят и спиралата се разтича. Истинска катастрофа, но не мога нищо да направя.

— Защо не ги боядисаш?

— Да ги боядисам?

— Да. Да ги боядисаш черни. В козметичен салон. И всичките ти проблеми ще бъдат решени.

— Но няма ли да съм алергична към боята?

— Не мисля. Но ще трябва сама да разбереш. Но не за това говорим сега, а за работата ти като модел. Само година-две. Ще печелиш повече от добре и ще можеш да спестиш известна сума и после, когато решиш с какво искаш да се занимаваш, поне ще имаш малко капитал зад гърба си. Ще бъдеш независима. Помисли си, докато си в „Подмоурс Теч“. И ми кажи какво си решила. Ако решиш да работиш, ще ти уредя интервю.

— Много си мила.

— Не. Просто съм практична.

Като се замислеше, всъщност идеята не беше толкова лоша. Мисълта за подобен вид работа изпълваше Антония с тревога, но ако можеше да спечели малко пари, сигурно си струваше да понесе малко смущение и да изтърпи гримирането. А и колкото усилено да мислеше, не се сещаше за нищо, което наистина да искаше да прави. Обичаше да готви и да работи в градината, да сади разни неща и да бере плодове — през двете години, които прекара с Козмо в Ибиса, почти не правеше други неща — но човек не можеше да направи кариера от бране на плодове. Не й се работеше в офис, нито в магазин, банка, болница, така че каква беше алтернативата?

През долината долетя звънът на единствената църковна камбана и придаде нотка на меланхолия в мирната сцена. Антония се замисли за звънчетата на козите в Ибиса, които дрънчаха в абсолютен безпорядък, докато козите пасяха по каменистите полета със суха трева около къщата на Козмо. И за кукуригането на петлите, и за песента на щурците в далечината… за всички звуци на Ибиса, отишли си завинаги, останали в миналото. Замисли се за Козмо и за първи път очите й не се напълниха със сълзи. Мъката беше като ужасно бреме, но човек поне можеше да я остави встрани край пътя и да продължи нататък. Антония беше направила само няколко крачки, но вече можеше да погледне назад, без да заплаче. Това нямаше нищо общо със забравата. Беше просто приемане. Нищо вече не е толкова лошо, щом веднъж го приемеш.

Камбаната на църквата звъня около десет минути и замлъкна. Тишината, която настъпи, постепенно се изпълни със звуците на утринта. Ромоленето на реката, мученето на кравите, далечното блеене на овцете. Излая куче. Запали се двигател на автомобил. Антония откри, че е ужасно изгладняла. Слезе от моста и тръгна обратно по стъпките си — към „Подмоурс Теч“ и закуската. Варени яйца може би, черен хляб, масло и силен чай. Дори идеята за такава превъзходна и здравословна храна я изпълни със задоволство. Безумно щастлива за първи път от седмици, тя затича, като се навеждаше, за да не удари главата си в клоните на върбите, с олекнало сърце и свободна като момиче, на което скоро ще се случи нещо прекрасно.

Когато стигна до глогиновите храсти и портата към овощната градина на Пенелопе, беше останала без дъх и се бе стоплила от бягането. Задъхана, се подпря на нея за миг, после я отвори и влезе. Вниманието й бе привлечено от някакво движение. Когато вдигна поглед, видя един мъж, който буташе ръчна количка по криволичещата пътека, минаваше под въжето за простиране на Пенелопе и после — между чепатата ябълка и круша. Млад мъж, висок и с дълги крака. Не беше Ноел. А непознат.

Затвори портата. Шумът от затварянето й привлече вниманието му, той вдигна поглед и я видя.

— Добро утро! — извика и продължи да бута количката, която се търкаляше по туфестата трева и скърцаше, защото колелото имаше нужда от смазване.

Антония остана на мястото си. Наблюдаваше го. Той спря при отдавна изгасналия огън, остави количката и изправи гръб, след което я погледна. Носеше кърпени избелели дънки, напъхани в гумени ботуши, и стар раздърпан пуловер върху светлосиня риза с вдигната яка. Очите му имаха същия светлосин цвят и не премигваха на загорялото му лице.

Той каза:

— Прекрасен ден.

— Да.

— На разходка ли беше?

— Отидох само до моста.

— Ти сигурно си Антония.

— Да.

— Госпожа Кийлинг ми каза, че ще дойдеш.

— Не знам кой си.

— Градинарят. Дейнъс Мърфийлд. Дойдох да помогна. За почистването на тавана. За изгарянето на боклука.

В количката имаше няколко картонени кутии, стари вестници и дълга вила. Той взе вилата и разбута пепелта, за да стигне до сухата земя.

— Има купища неща, които трябва да се изгорят — каза Антония. — Вчера се качих на тавана и видях всичко с очите си.

— Всичко е наред, имаме цял ден на разположение.

Хареса й, че говори в множествено число. Това като че ли включваше и нея, за разлика от студения отказ на Ноел, който получи, когато колебливо му предложи помощта си. Вече се почувства не само част от проекта, но и добре дошла в екипа.

— Още не съм закусила, но веднага след закуска ще дойда да ти помогна.

— Госпожа Кийлинг е в кухнята, вари яйца.

Антония се усмихна.

— Надявах се да има варени яйца.

Но той не й отвърна с усмивка.

— Върви да се нахраниш — каза. Заби вилата в земята и се обърна, за да сграбчи куп вестници. — Човек не може да работи цял ден на празен стомах.

Нанси Чембърлейн стискаше решително кормилото с облечените си в ръкавици от свинска кожа ръце, докато шофираше през усмихнатия и огрян от слънчева светлина Котсуолд към „Подмоурс Теч“ и неделния обяд с майка си. Беше в добро настроение, което се дължеше на ред причини. Сред тях бяха неочаквано ведрият ден и светлото небе, което се отразяваше не само на нея, но и на цялото домакинство, така че децата не се скараха на закуска, Джордж подхвърли една-две сухи шеги, докато хапваше наденица, а госпожа Крофтуей предложи да изведе кучетата на разходка следобед.

Освободена от задачата да приготви огромен неделен обяд, поне веднъж имаше време за всичко: да се погрижи за външността си (беше облякла най-хубавото си палто и пола и блузата от креп с панделката на врата), да заведе Мелъни и Рупърт при семейство Уейнрайт, да изпрати Джордж на срещата му и дори да отиде на църква. Когато ходеше на църква, винаги се чувстваше благочестива и добра точно както срещите на комитета я караха да се чувства важна. И така, поне веднъж имиджът й отговаряше на амбициите й. Тя беше организирана дама от провинцията, чиито деца бяха поканени да прекарат деня с подходящи приятели, съпругът й бе зает с важните си дела, а слугите й се трудеха предано.

Всичко това я изпълваше с необичайна увереност и докато шофираше, тя планираше какво точно щеше да направи и да каже следобеда. В подходящ момент, когато останеше насаме с майка си, може би на чашка кафе, щеше да повдигне въпроса за картините на Лорънс Стърн. Да спомене огромната сума, за която бе продадена „Носачките на вода“, и да посочи каква престъпна недалновидност е да не се възползваш от пазара, когато е в разцвета си. Видя се как тихо поднася неоспорими доводи, давайки ясно да се разбере, че мисли единствено за доброто на майка си.

Щеше да я подкани да продава. Само недовършените платна, разбира се, които висяха — недооценени, на стълбищната площадка пред спалнята на Пенелопе. Не и „Търсачите на миди“. Не можеше да става и въпрос да се продаде тази картина, така обичана и представляваща такава голяма част от живота на майка й, но въпреки това Нанси щеше да цитира Джордж — при това съвсем делово. Щеше да предложи платната да бъдат отново оценени и вероятно наново застраховани. Пенелопе, макар и да бе доста раздразнителна, когато ставаше въпрос за любимите й вещи, със сигурност не би могла да възрази на загрижеността и здравия разум на дъщеря си.

Виещият се път прехвърли билото на хълма и се спусна от другата страна, навлезе в долината и пред погледа се разкри селото — Темпъл Падли, блестейки на слънчевата светлина като кремък. Нямаше никакви признаци на активност, виждаше се само пушекът, който се издигаше нагоре от градината на майка й. Нанси бе така погълната от плановете си за продажбата на двете недовършени платна и от мисълта за стотици хиляди лири, че бе забравила за истинската цел на уикенда — да се разчисти таванското помещение на „Подмоурс Теч“ и да се отърват от боклука. Надяваше се да не я заробят с мръсна работа. Не беше облечена подходящо за паленето на огън.

След малко — когато влезе през портата на майчината си къща и вече спираше до отворената входна врата, часовникът на църквата удари половин час. Видя стария ягуар на Ноел, паркиран до гаража, непознат велосипед, подпрян на стената на къщата, и купчина предмети на боклука, които очевидно не можеха да горят. Детски кантари, кукленска количка, на която липсваше едно колело, подложка за ютия и две железни табли за легло с олющена боя. Заобиколи ги внимателно и влезе вътре.

— Майко.

Както винаги, в кухнята ухаеше превъзходно на печено агнешко, подправки и току-що разрязан лимон. Нанси бе връхлетяна от спомени за детството и многото храна, която се готвеше и се сервираше тогава в голямата кухня в мазето на „Оукли стрийт“. Стори й се, че е минала цяла вечност от закуската.

— Майко!

— Тук съм.

Нанси я откри в оранжерията. Не правеше нищо, а просто стоеше, дълбоко замислена. Видя, че майка й е облечена не празнично като нея, а в старите си дрехи. Износена и избеляла дънкова пола, памучна блуза с оръфана яка и плетена жилетка с навити до лактите ръкави. Нанси остави чантата си от гущерова кожа, свали ръкавиците си и я целуна, като попита:

— Какво правиш?

— Опитвам се да реша къде да сервирам обяда. Канех се да застеля масата в трапезарията, а после си помислих: „Какъв прекрасен ден. Защо да не я сложа в оранжерията“. Топло е дори ако вратата към градината е отворена. Възхити се на фрезиите ми! Не са ли прекрасни? Колко се радвам да те видя и колко си елегантна. Е, какво мислиш? Да хапнем ли тук, навън? Ноел може да нареже месото в кухнята и после да изнесем чиниите навън. Мисля, че ще е забавно. Първият пикник за годината, а и ще е по-лесно за мен, след като всички са толкова мръсни.

Нанси погледна по посока на овощната градина и пушека, който се виеше над живия плет и се издигаше в ясното небе.

— Как върви?

— Сякаш е паднала бомба. Всички са се захванали здраво за работа.

— Не и ти, надявам се.

— Аз? Не съм направила нищо, освен да сготвя обяда.

— А момичето… Антония? — Нанси произнесе името подчертано студено. Все още не беше простила на Оливия и Пенелопе за присъствието на Антония и не можеше да не се надява, че планът им ще се окаже абсолютен провал.

Но надеждите й бързо се стопиха.

— Станала е от зори и помага на другите още щом закуси. Ноел е на тавана, издава заповеди от рода на „наляво, надясно, в средата“, а Дейнъс и Антония извозват боклука с колички и го горят.

— Надявам се, че няма да се окаже досадно бреме за теб, майко.

— О, небеса! Не, много е мила.

— Какво мисли Ноел за нея?

— Да започнем с това, че не е негов тип, защото има руси мигли. Можеш ли да си представиш? Никога няма да си намери съпруга, ако не иска да види в жената нищо друго, освен миглите й.

— „Да започнем“ ли? Да не би да е променил мнението си?

— Само защото тук има и друг млад мъж и Антония като че ли се сприятели с него. Ноел е свикнал да привлича вниманието и мисля, че сега му натриха носа.

— Друг млад мъж? За градинаря си ли говориш?

— Дейнъс. Да. Толкова мило момче.

Нанси беше шокирана.

— Искаш да кажеш, че Антония се е увлякла по градинаря?

Майка й само се засмя.

— О, Нанси, само ако можеше да видиш лицето си. Не трябва да бъдеш такъв сноб и не бива да отсъждаш, преди да си се запознала с младия човек.

Нанси обаче не беше убедена. Какво ли ставаше тук?

— Надявам се, че няма да изгорят нещо, което искаш да запазиш.

— Не. Ноел внимава. От време на време изпраща Антония, за да ме повика, и се качвам горе, за да дам мнението си за едно или друго. Имахме дори малък спор за прояденото от червеи бюро. Според Ноел трябва да отиде в огъня, но според Дейнъс е хубаво бюро, което може да се изчисти от червеите. И аз казах, че ако той може да избие червеите… добрите стари червеи… може да запази бюрото за себе си. Ноел не беше доволен от решението ми. Качи се горе кисел, но аз пет пари не давам. Хайде, трябва да решим. Да обядваме тук. Можеш да ми помогнеш да подредим масата.

И в добро и сговорчиво настроение двете подредиха масата и оранжерията. Първо я разтегнаха, после я застлаха с тъмносиня ленена покривка. Нанси донесе сребърните прибори и чашите от трапезарията, а майка й сгъна белите ленени салфетки. В средата сложиха здравец в ниска глинена саксия. Резултатът беше радост за окото, обстановката бе красива и неофициална и Нанси, отстъпила крачка назад, се удивяваше както винаги на вродения талант на майка си да създава не само атмосфера, но и истинско удоволствие за очите от най-обикновени неща. Предполагаше, че има нещо общо с факта, че баща й е бил художник, и се замисли — с недоволство и съжаление, за собствената си трапезария, която независимо колко се стараеше, винаги изглеждаше тъмна и скучна.

— Сега — каза Пенелопе — няма какво да правим, освен да чакаме работниците да дойдат. Седни тук, на слънце, докато отида да се измия, а после ще ти донеса питие. Какво искаш? Чаша вино? Или джин с тоник?

Нанси поиска джин с тоник, съблече сакото си и се огледа. Когато майка й бе обявила намерението си да си построи оранжерия, двамата с Джордж категорично се бяха противопоставили на идеята й. Според тях оранжерията беше глупав лукс и екстравагантност, каквито Пенелопе не можеше да си позволи. Но съветът им бе пренебрегнат и добавката към къщата — построена. Сега това топло, приятно ухаещо и изпълнено с цветя място беше достойно за завист и Нанси трябваше да го признае. Никога не си направи труда да попита колко е струвала тази прищявка. Което я върна за огромно нейно раздразнение отново на въпроса за парите. Когато майка й се върна, прибрала косата си, напудрила лицето си и напарфюмирала се с любимия си аромат, Нанси седеше на най-удобния плетен стол и се питаше дали сега е подходящият момент да повдигне въпроса за продажбата на двете недовършени платна, и дори замисляше няколко тактични предварителни фрази, но Пенелопе я изпревари, като насочи разговора към съвсем различна и напълно неочаквана тема.

— Заповядай! Джин с тоник… Надявам се да е достатъчно силен — за себе си беше напълнила чаша вино. Издърпа друг стол и седна, протегнала напред дългите си крака и вдигнала лице към топлите слънчеви лъчи. — О, не е ли истинско блаженство? Какво прави семейството ти днес?

Нанси й разказа.

— Бедният Джордж. Представи си да бъдеш принудена цял ден да седиш в една стая в компанията на свещеници. А кои са семейство Уейнрайт? Срещала ли съм ги? За децата е добре понякога да остават сами. Всъщност за всички хора е добре да остават понякога сами. Искаш ли да дойдеш в Корнуол с мен?

Изненадана, Нанси обърна към майка си лице, на което беше изписано силно удивление.

— Корнуол?

— Да. Искам да се върна в Порткерис. Скоро. Подтикът е толкова силен, че ме е обсебил. А ще ми е много по-забавно, ако има някой с мен.

— Но…

— Знам. Не съм била там от четирийсет години, сигурно всичко се е променило и не познавам никого. Но пак искам да отида. Искам да видя отново онези места. Защо да не дойдеш и ти? Можем да отседнем у Дорис.

— У Дорис?

— Да, у Дорис. О, Нанси, не си забравила Дорис, нали? Не би могла. На практика тя те отгледа. Грижи се за теб до четиригодишната ти възраст, когато напуснахме Порткерис завинаги.

Нанси, разбира се, помнеше Дорис. Не помнеше ясно дядо си, но помнеше Дорис и сладкия мирис на пудра, който се излъчваше от нея, силните й ръце и меките й гърди, които предлагаха утеха. Първият ясен спомен от живота на Нанси включваше и Дорис. Тя седеше в количката насред моравата зад „Карн Котидж“, заобиколена от патки и кокошки, които си търсеха храна, а Дорис простираше, затруднена от силния морски бриз. Образът се бе запечатал в съзнанието й завинаги, ярък и цветен като илюстрация от детска книжка. Видя Дорис с развята от вятъра коса и протегнати нагоре ръце, видя плющящите чаршафи и калъфки и синьото небе.

— Дорис все още живее в Порткерис — продължи Пенелопе. — Има малка къща, която някога наричахме „Дауналонг“, в старата част на града, близо до пристанището. И сега, когато момчетата вече ги няма, тя има свободна спалня. Все ме кани да й гостувам. И ще се радва да те види. Ти беше нейното бебе. Тя плака, когато си тръгнахме. И ти плака, макар че вероятно не разбираше какво става.

Нанси прехапа устни. Да гостува на бившата им слугиня в някаква порутена къща в Корнуол, не беше представата й за ваканция. Освен това…

— Ами децата? Няма да има място за децата.

— Какви деца?

— Мелъни и Рупърт, разбира се. Не бих могла да замина без тях.

— За бога, Нанси, не моля децата. Моля теб. И защо да не можеш да заминеш някъде без тях? Те са достатъчно големи, за да ги оставиш с баща им и с госпожа Крофтуей. Поглези се. Само няколко дни, не повече от седмица.

— Кога планираш да отидеш?

— Скоро. Възможно най-скоро.

— О, майко, толкова е трудно. Имам толкова много задължения… Трябва да планирам градинското увеселение на църквата и конференцията на консерваторите… Ще трябва да дам парти за обяд тогава. А после идва ред на лагера на Мелъни, организиран от клуб „Пони“…

Гласът й заглъхна, защото извиненията й свършиха. Пенелопе не каза нищо. Нанси отпи поредната щедра глътка от джина с тоник и й хвърли кос поглед. Видя ясно изразения й профил, затворените очи.

— Майко?

— Хм?

— Може би по-късно… когато нямам толкова много работа. През септември може би.

— Не — беше категорична. — Трябва да е скоро — вдигна ръка. — Не се тревожи. Знам, че си заета. Беше просто идея.

Между тях се настани мълчание, което Нанси намираше за неудобно и пълно с неизказани упреци. Но защо да се чувства виновна? Не можеше да замине веднага, не можеше да се приготви толкова бързо, нямаше да успее за толкова кратко време да сложи в ред нещата си…

Нанси не умееше да понася мълчание от подобен род. Тя би искала бъбренето да не секва. Опитвайки се да намери друга тема за разговор, откри, че умът й е празен. Наистина, майка им можеше да бъде ужасно досадна понякога. Вината не беше на Нанси. Просто беше много заета, така погълната от домашните задължения, съпруга и децата си… Не беше честно да я кара да се чувства виновна.

Така ги завари Ноел. За разлика от Нанси той бе прекарал отвратителна сутрин. Да прерови всичко струпано на тавана, бе едно, защото в подсъзнанието си непрекъснато се надяваше, че ще открие нещо изключително ценно. Но да не открие нищо, бе съвсем друго, което обаче не правеше сутринта му по-лесна. Освен това бе малко изненадан от външността на Дейнъс. Очакваше дебелоглаво и мускулесто селско момче, а вместо това трябваше да понесе присъствието на привлекателен и мълчалив млад мъж. Чувстваше се неспокоен заради силата и непремигващите му очи. Фактът, че Антония така бързо се сприятели с Дейнъс, не можеше с нищо да подобри настроението му. Непрекъснатото им бърборене, докато носеха разни неща — картонени кашони и стари мебели — нагоре-надолу по тясното стълбище, предизвикваше у него все по-нарастващо раздразнение. Спорът за прояденото от червеи бюро се оказа едва ли не последната сламка, която преобърна каруцата. И в един без петнайсет, когато всичко, повече или по-малко, бе разчистено и онова, което бе останало, бе подредено край стената, вече му бе дошло до гуша. На всичко отгоре беше мръсен. Имаше нужда от душ, но повече имаше нужда от питие, затова направи компромис да измие само ръцете и лицето си, слезе долу и си наля силно сухо мартини. С чаша в ръка прекоси обляната в слънчева светлина кухня и влезе в оранжерията. Настроението му не се подобри, като видя майка си и сестра си на плетените столове с вид на хора, несвършили нищо цялата сутрин.

При шума от стъпките му Нанси вдигна поглед. Усмихна му се лъчезарно, като че ли поне веднъж беше доволна да го види.

— Здравей, Ноел.

Той не й отговори с усмивка, а просто се облегна на рамката на вратата и продължи да ги гледа. Майка му като че ли беше заспала.

— Какво си мислите, че правите вие двете, отпуснати така на слънце, докато другите се скъсват от работа?

Пенелопе дори не помръдна. Усмивката на Нанси изгуби малко от спонтанността си, но въпреки това остана на устните й. Ноел накрая я прие, като кимна.

— Здравей — каза и отиде да дръпне един стол встрани от така грижливо подредената за обяд маса, за да облекчи най-после краката си.

Майка му отвори очи. Не спеше.

— Свършихте ли?

— Да, аз свърших. Изтощен съм. Физическа развалина съм.

— Не питам за теб. Питам дали разчистихте тавана.

— Да. Трябва само да се измете подът.

— Ноел, ти си истинско чудо. Какво щях да правя без теб?

Но изпълнената й с благодарност усмивка си беше чиста загуба.

— Умирам от глад — каза той. — Кога ще обядваме?

— Когато кажеш — тя остави чашата вино, седна и впери поглед зад саксиите с цветя, към градината. Пушекът продължаваше да се издига в небето, но нямаше и следа от другите. — Може би някой ще повика Дейнъс и Антония. Аз ще отида да приготвя соса.

Настъпи пауза. Ноел чакаше Нанси да си предложи услугите за изпълнението на тази лека задача, но тя беше много заета да махне някаква прашинка от полата си и, общо взето, се държеше така, сякаш не беше чула. Ноел каза:

— Нямам сили — облегна се назад и наклони стола си на задните му крака. — Ти отиди, Нанси, физическото усилие ще ти се отрази добре.

Нанси прие думите му като подигравка за пълнотата й и веднага изрази обидата си:

— Много ти благодаря.

— Изглежда, че цяла сутрин не си помръднала и пръста си.

— Само защото съм си направила труда да се измия преди обяда. И да се облека — изгледа го многозначително. — Което не може да се каже за теб.

— Какво облича Джордж за неделния обяд? Редингот?

Още по-обидена, Нанси изправи гръб.

— Ако смяташ това за смешно…

Двамата продължиха да се карат както винаги. Раздразнението и нетърпението на Пенелопе нарастваха и накрая тя разбра, че не би могла да издържи и секунда повече. Изправи се рязко.

— Аз ще ги повикам — заяви и двете й деца я оставиха да прекоси огряната от слънцето морава, да нагази в неокосената трева, израснала след зимата, а те останаха да седят, без да оценяват топлината в оранжерията, без да си говорят, без да се погледнат дори. Отпиваха от питиетата си и подхранваха ненавистта си.

Тя беше разтревожена. Беше им позволила да я разтревожат. Усети как бузите й пламват, а сърцето й затанцува в неравномерен ритъм. Вървеше бавно, не бързаше, дишаше дълбоко и си казваше, че не трябва да бъде глупачка. Те нямаха значение, тези нейни вече пораснали деца, които продължаваха да се държат като деца, каквито не бяха. Нямаше значение, че Ноел мисли единствено за себе си и че Нанси се е превърнала в самодоволна жена на средна възраст. Нямаше значение, че нито един от тях, дори и Оливия, не искаше да я придружи до Корнуол.

Какво се беше объркало? Какво беше станало с бебетата, които беше родила, обичала, отгледала, образовала и за които се бе грижила с такава любов? Отговорът беше, че може би не очакваше достатъчно от тях. Но беше научила от собствен горчив опит в годините, прекарани в Лондон след войната, да не очаква нищо от никого, освен от себе си. Нямаше нито родители, нито стари приятели, които да й помагат и да я подкрепят, можеше да се обръща само към Амброуз и майка му, но само след няколко месеца беше разбрала, че това няма смисъл. Беше сама, оставена на собствената й изобретателност.

Можеше да разчита единствено на себе си. Увереност в себе си, тази беше ключовата дума, която й помагаше да премине през всяко препятствие, поднесено й от съдбата. Трябваше да бъде себе си. Независима. Трябваше да обмисля внимателно всичко. Да може сама да взема решенията си и да размишлява над живота си. Нямаше нужда от децата си. Познаваше грешките и слабостите им, недостатъците им. Обичаше ги, но нямаше нужда от тях.

Молеше се никога да няма нужда от тях.

Вече бе по-спокойна и можеше дори да се усмихва сама на себе си. Мина през дупката в живия плет и видя овощната градина, обляна в слънчева светлина, но запазила сенчестите си места. Огромният огън в другия й край все още гореше и пушекът все така се издигаше право нагоре в небето. Дейнъс и Антония бяха там. Дейнъс разбутваше огъня, а Антония седеше на ръба на ръчната количка и го гледаше. Бяха съблекли пуловерите си и сега разговаряха оживено, а ясните им гласове се носеха в неподвижния въздух.

Изглеждаха така погълнати от разговора си, че й бе жал да ги прекъсне, та дори и за да им каже, че е време да влязат вътре и да хапнат печено агнешко, лимоново суфле и ягодов сладкиш от маслено тесто. Остана на мястото си и си позволи удоволствието просто да се наслади на пасторалната гледка. После Дейнъс се изправи, подпря се на вилата и направи някаква забележка, а Антония се засмя. И смехът й зазвъня и върна с болезнена яснота спомена за друг смях, за неочакван екстаз и плътска радост, каквито се случват може би само веднъж в живота.

Беше хубаво. А нищо хубаво не се губи, никога. Остава част от човека, става част от характера му.

Други гласове, други думи. Като си спомни онзи екстаз, я изпълни чувство не за загуба, а за възраждане и повторно просветление. Нанси, Ноел и досадното раздразнение, което предизвикваха, бяха забравени. Нямаха значение. Нищо нямаше значение, освен този миг, този момент на истината.

Можеше да стои там, отдала се на спомени, цял ден, но Дейнъс я видя и й махна, а тя им извика, че е време за обяд. Той заби вилата в земята и се наведе, за да вдигне захвърлените пуловери. Антония се изправи, той наметна пуловера на раменете й и завърза ръкавите на възел под брадичката й. После тръгнаха по пътеката през овощната градина и минаха през дърветата рамо до рамо и двамата високи, стройни, загорели, млади и, поне в очите на Пенелопе, много красиви.

Откри, че е изпълнена с благодарност. Не само заради тежката работа, която бяха свършили сутринта, но и че ги има. Те бяха, без да кажат и дума, възвърнали спокойствието на ума й, чувството й за стойност и тя мълчаливо и от все сърце благодари на съдбата (а дали това не беше Божията ръка? — искаше й се да можеше да бъде сигурна), че е позволила да влязат в живота й като втори шанс.

Нещото, което можеше искрено да се признае на Ноел, беше, че лошото му настроение никога не траеше дълго. Когато малката група се събра, той пиеше второто си мартини (и беше напълнил за втори път чашата и на сестра си) и Пенелопе с облекчение завари двамата да си бъбрят миролюбиво и приятелски.

— Ето ни всички. Нанси, запознай се с Дейнъс и с Антония. Това е дъщеря ми — Нанси Чембърлейн. Ноел, ти ще се грижиш за напитките… Дай и на двамата нещо за пиене, а после може би ще нарежеш агнешкото вместо мен…

Ноел остави чашата си и с престорена мъка се изправи на крака.

— Какво ще пиеш, Антония?

— Бира би било добре — облегна се на масата, а краката й в избелелите дънки сякаш бяха безкрайни.

Мелъни, дъщерята на Нанси, изглеждаше ужасяващо в дънки, защото дупето й бе прекалено голямо. Но Антония изглеждаше фантастично в дънки. Нанси реши, че животът наистина е несправедлив. Замисли се дали да не принуди Мелъни да пази диета, но веднага отхвърли тази мисъл, защото Мелъни винаги правеше обратното на онова, което предложеше майка й.

— А ти, Дейнъс?

Високият млад мъж поклати глава.

— Нещо безалкохолно ще бъде страхотно. Или натурален сок. Дори вода.

Ноел се учуди, но Дейнъс настоя, затова той сви рамене и влезе вътре. Нанси се обърна към Дейнъс:

— Въобще ли не пиеш?

— Не и алкохол!

Беше много привлекателен. Говореше добре. Истински джентълмен. Нещо необикновено. Защо, за бога, бе решил да работи като градинар?

— Никога ли не си пил?

— Всъщност не — каза го така, сякаш това бе най-естественото нещо на земята.

— Може би не ти харесва вкусът? — Нанси продължи темата, защото бе толкова необичайно да срещне мъж, който не иска дори чаша бира.

Той като че ли се замисли, после каза:

— Да, може би — бе много сериозен и Нанси не можеше да разбере дали й се присмива или не.

Крехкото агнешко, печените картофи, грахът и броколито бяха унищожени с благодарност. Сервираха пудинга и напълниха отново чашите с вино. Всички бяха отпуснати и весели и разговорът се насочи към това, кой какво ще прави в останалата част от деня.

— Аз — обяви Ноел и надигна розово-бялата каничка, за да излее сметана върху ягодовия си сладкиш от маслено тесто — няма да работя повече. Ще се върна в Лондон и ако имам късмет, ще избегна натовареното през уикенда движение.

— Да, мисля, че трябва да се върнеш в Лондон — съгласи се майка му. — Свърши добра работа тук. Сигурно си изтощен.

— Каква друга работа има? — поиска да знае Нанси.

— Да се изгорят и последните стари дрехи и да се измете подът на тавана.

Нанси се сети за нещо друго.

— А всички онези неща, които са струпани пред входната врата? Таблите за легло и счупената детска количка например. Не могат да стоят вечно там. Придават на къщата вид на скитнически лагер.

Настъпи пауза в разговора, всички чакаха някой друг да направи предложение. Първи проговори Дейнъс:

— Можем да ги занесем на бунището в Падли.

— Как? — попита Ноел.

— Ако госпожа Кийлинг няма нищо против, можем да ги натоварим в багажника на колата й.

— Но, разбира се, че нямам нищо против.

Ноел запита:

— Кога?

— Днес следобед.

— Бунището отворено ли е в неделя?

— О, за бога, да — увери го Пенелопе. — Винаги е отворено. Там в нещо като навес живее един мил старец. Портата никога не се заключва.

Нанси беше ужасена.

— Искаш да кажеш, че живее там непрекъснато? В навес до бунището? Каква ли друга работа има общината? Какво ли мислят хората? Сигурно е истинска катастрофа по отношение на хигиената!

Пенелопе се засмя.

— Не мисля, че е от хората, които се тревожат за хигиената. Той е ужасно мръсен и небръснат, но пак е очарователен. Веднъж работниците, които събират отпадъците, стачкуваха и трябваше да изхвърляме боклука си сами. Той не можеше да ни бъде по-полезен.

— Но…

Беше прекъсната от Дейнъс — нещо, което само по себе си беше изненада, защото той не бе проговорил почти през цялото време, докато се хранеха.

— Извън малкия градец в Шотландия, в който живее баба ми, има бунище. И там от трийсет години живее един стар скитник — и продължи: — В гардероб.

— Живее в гардероб? — Нанси беше по-ужасена от всякога.

— Да. Доста е голям. От викторианската епоха.

— Но сигурно е много неудобно.

— Човек би помислил така, нали? Но той изглежда щастлив. Всичко го познават и го уважават. Разхожда се из цялата околност в гумените си ботуши и стария си шлифер. Хората го хранят с чай и сандвичи с мармалад.

— Но какво прави вечер?

Дейнъс поклати глава.

— Нямам представа.

— Защо се тревожиш толкова много за вечерите му? — поиска да знае Ноел. — Аз мисля, че цялото му съществуване е толкова ужасно, че най-малкото притеснение е как прекарва вечерите си.

— Е, защото сигурно му е ужасно скучно. Искам да кажа, очевидно е, че няма телевизор, нито телефон… — гласът на Нанси постепенно заглъхна, докато тя се опитваше да си представи подобни лишения.

Ноел поклати глава. На лицето му беше изписано раздразнението, което Нанси помнеше още от миналото, когато той бе умно малко момченце, което се опитваше да накара Нанси да разбере правилата на някоя проста игра на карти.

— Безнадеждна си — каза той и тя замълча обидена.

Ноел се обърна към Дейнъс:

— Ти от Шотландия ли си?

— Родителите ми живеят в Единбург.

— С какво се занимава баща ти?

— Адвокат е.

Нанси, изпълнена с любопитство, забрави за обидата си.

— А ти никога ли не си искал също да бъдеш адвокат?

— Като ученик мислех, че трябва да вървя по стъпките на баща си. Но после промених решението си.

Ноел се облегна назад.

— Винаги съм мислел за шотландците като за луди по спорта и лова и ненадминати в тези две занимания. Все си ги представям да дебнат елени, да убиват яребици и да ловят риба. Баща ти занимава ли се с лов и риболов?

— Лови риба и играе голф.

— А старейшина ли е на църквата? — Ноел зададе въпроса с фалшив шотландски акцент, което подразни силно майка му. — Не ги ли наричате така вие, хората от Севера?

Дейнъс остана спокоен.

— Да, старейшина е. А също така и стрелец.

— Не ми е ясно. Обясни ми.

— Член на почетното дружество на стрелците. Лична охрана на кралицата, когато тя идва в Холируд Хаус[3]. В тези случаи облича древната униформа и изглежда бляскаво.

— С какво охранява кралицата? С лък и стрели?

— Точно така.

За миг двамата млади мъже се измериха с поглед.

— Очарователно! — каза Ноел и взе с вилицата хапка от ягодовия сладкиш от маслено тесто.

Най-после огромното количество храна бе изядено и гощавката завърши с току-що сварено кафе и натурален шоколад. Ноел бутна стола си назад, прозина се с огромно задоволство и каза, че отива горе да опакова багажа си, преди да е заспал. Нанси започна да прибира празните чашки и чинийки. Пенелопе запита Дейнъс:

— Ти какво ще правиш? При огъня ли ще се върнеш?

— Той си гори. Защо първо не се отървем от нещата, които са за бунището? Ще ги натоваря в колата ти.

Настъпи моментна пауза. После Пенелопе каза:

— Ако можеш да изчакаш, докато прибера и измия чиниите, ще те закарам.

Прозявката на Ноел секна:

— О, хайде, ма, той няма нужда от шофьор.

— Всъщност — обади се Дейнъс — имам. Аз не шофирам.

Настъпи нова, по-дълга от предишната пауза, по време на която Ноел и Нанси го гледаха с отворена уста и като че ли не вярваха на ушите си.

— Не шофираш ли? Искаш да кажеш, че не можеш? А как се придвижваш, по дяволите?

— С велосипед.

— Какъв необикновен човек си ти… Да не би да имаш принципи по отношение на замърсяването на въздуха или нещо подобно?

— Не.

— Но…

В разговора се намеси Антония. Каза много бързо:

— Аз мога да шофирам. Ако позволиш, Пенелопе, ще шофирам аз, а Дейнъс ще ми показва пътя.

Погледна Пенелопе през масата и двете се усмихнаха едновременно — като две жени, които споделят една и съща тайна. Пенелопе каза:

— Колко мило. Защо не тръгнете сега, а аз и Нанси ще се погрижим за всичко това. И тогава, когато се върнете, ще можем всички да отидем в овощната градина, за да изгорим останалите боклуци.

— Всъщност — каза Нанси — трябва да се прибирам у дома. Не мога да остана цял следобед.

— О, остани, само за малко. Още не съм си поговорила с теб. Не може да имаш чак толкова важна работа…

Стана и протегна ръка към подноса. Антония и Дейнъс също се изправиха, сбогуваха се с Ноел и излязоха през кухнята. Майка им започна да нарежда чашите и чинийките от кафето върху подноса, а Ноел и Нанси седяха мълчаливо. Но веднага чуха входната врата да се затваря и като разбраха, че другите не могат да ги чуят, двамата заговориха едновременно.

— Какъв необикновен човек е.

— Толкова сериозен. Никога не се усмихва…

— Знаеш ли нещо за произхода му? Очевидно е добре възпитан. Доста подозрително е, че работи като градинар…

— И приказките, че не пие и не шофира. Защо, по дяволите, да не шофира?

— Мисля — обяви важно Нанси, — че вероятно е убил някого, докато е шофирал пиян, и са му отнели разрешителното.

Мислите й бяха така смущаващо близо до мислите на Пенелопе, че тя не можеше да слуша и миг повече и се впусна да защитава Дейнъс:

— За бога, поне дайте време на човека да излезе, преди да започнете да правите анализ на характера му.

— О, хайде, мамо, той е странен и ти го знаеш така добре, както и ние. Ако казва истината, произхожда от уважавано и вероятно заможно семейство. Защо работи като роб за ниската заплата на градинаря?

— Нямам представа.

— Попита ли го?

— Със сигурност не. Личният му живот си е негова грижа.

— Но, майко, той представи ли препоръки?

— Разбира се. Наех го чрез фирма.

— А те знаят ли дали е искрен?

— Искрен? Защо да не бъде искрен?

— Толкова си наивна, майко, че ще повярваш на всеки, който изглежда поне малко прилично. Все пак той работи в градината, а ти си сама в къщата.

— Не съм сама. Имам Антония.

— Антония, както се вижда, е лапнала по него също като теб…

— Нанси, какво ти дава право да говориш така?

— Ако не бях загрижена за теб, нямаше да се наложи да ти го кажа.

— И какво може да направи Дейнъс според теб? Да изнасили Антония и госпожа Плъкет, предполагам. А мен да убие, да ме ограби и да забегне в Европа. Нищо няма да спечели. Тук няма нищо ценно.

Говореше с безразсъдна разгорещеност и съжали веднага щом думите излязоха от устата й, защото Ноел се нахвърли върху нея със скоростта на котка, която се нахвърля върху мишка:

— Няма нищо ценно?! А картините на баща ти? Нима нищо, което мога да кажа, няма да те убеди, че си уязвима сама тук? Нямаш аларма, никога не заключваш вратите и без съмнение не си сключила и подходящи застраховки. Нанси е права. Не знаем нищо за тази странна птица, която си наела за градинар, а дори и да знаехме, е лудост — при каквито и да е обстоятелства — да не предприемем някакво положително действие. Да продадем, да застраховаме наново, да направим нещо.

— Имам странното чувство, че би искал да ги продадем.

— Хайде, не се разстройвай. Мисли рационално. Не „Търсачите на миди“, разбира се, но със сигурност двете недовършени платна. Сега, докато пазарът предлага най-високите цени. Да разберем колко струват тези окаяни платна, и да ги обявим за продажба.

Пенелопе, която през цялото това време бе останала права, сега отново седна. Подпря лакът на масата и облегна чело на дланта си. С другата ръка хвана ножа за масло и започна да изписва фигури по грубо тъканата тъмносиня покривка.

— Ти какво мислиш, Нанси? — запита след малко.

— Аз?

— Да, ти. Какво имаш да кажеш за моите картини, сключените от мен застраховки и личния ми живот въобще?

Нанси прехапа устни, пое си дълбоко дъх, после заговори със силен и ясен глас, сякаш изнасяше реч пред женския комитет.

— Мисля… мисля, че Ноел е прав. Джордж също смята, че трябва да застраховаш наново картините. Каза ми го, след като прочете във вестника статията за продажбата на „Носачки на вода“. Но, разбира се, вноските ще бъдат прекалено високи. А и от застрахователната компания може би ще настояват за по-голяма сигурност. Все пак те трябва да обмислят внимателно вложенията на клиентите си.

— На мен ми се струва — каза майка й — че цитираш Джордж дума по дума или четеш от някакво неразбираемо ръководство. Нямаш ли собствено мнение?

— Да — каза Нанси, този път с нормален тон. — Имам. Мисля, че трябва да продадеш двете недовършени платна.

— И да спечеля може би четвърт милион?

Подхвърли сумата ей така. Разговорът протичаше по-добре дори и от най-смелите мечти на Нанси.

— Защо не?

— И какво се предполага, че трябва да направя после с парите?

Погледна към Ноел. Той сви превзето рамене:

— Парите, които даваш, докато си жив, струват два пъти повече от онова, което ще завещаеш след смъртта си.

— С други думи, искате ги сега.

— Ма, не съм казал това. Говоря просто най-общо. Но помисли, ако потенциално разполагаш с толкова много пари, защо да дадеш част от тях на държавата?

— Значи смятате, че трябва да ги дам на вас.

— Е, имаш три деца. Можеш да им прехвърлиш определена сума, като я разделиш на три. И да запазиш пари и за себе си, за да се наслаждаваш на живота. Никога не си имала такава възможност. Винаги си работила здравата. А някога си пътувала доста с родителите си. Можеш отново да пътуваш. Да отидеш във Флоренция. Или да се върнеш някога в Южна Франция.

— А какво ще правите вие с вашите пари?

— Предполагам, че Нанси ще ги похарчи за децата. Колкото до мен, аз ще продължа напред.

— Накъде?

— Към нови хоризонти и зелени пасища. Ще основа собствена фирма, но не за реклама… а за стоки и ще играя на стоковата борса.

Отново й напомняше за баща му. Вечно недоволен от съдбата, завиждащ на другите, амбициозен материалист и твърдо уверен, че светът му е длъжник. Все едно чуваше Амброуз и ако не нещо друго, с това търпението на Пенелопе се изчерпа.

— Стоковата борса — не се и опита да скрие презрението си. — Сигурно си си изгубил ума. Със същия успех можеш да заложиш целия си капитал на някой кон или на рулетка. Ти си абсолютен безсрамник и понякога ме отчайваш и отвращаваш — Ноел отвори уста, за да се защити, но тя повиши глас: — Знаеш ли какво мисля аз? Мисля, че не даваш и пукната пара какво ще стане с мен, с къщата ми или с картините на баща ми. Интересуваш се само от себе си и от това, колко бързо и лесно можеш да сложиш ръка върху още пари — Ноел затвори уста, почервенял от гняв. — Още не съм продала платната и е възможно никога да не ги продам, но дори да го направя, ще задържа всичките пари за себе си, защото те са мои и мога да правя с тях каквото поискам. А най-големият подарък, който родителят може да направи на детето си, е независимостта на родителя. Колкото до теб и децата ти, Нанси, ти и Джордж взехте решението да ги изпратите в онези смешно скъпи училища. Може би, ако амбициите ви за тях бяха малко по-малки или бяхте отделили повече време да ги научите на маниери, сега щяха да бъдат много по-добри.

Нанси веднага се впусна да защитава отрочетата си — нещо, което изненада дори самата нея.

— Ще съм ти благодарна, ако не критикуваш децата ми.

— Време е някой да го направи.

— И какво право имаш да казваш дори една дума против тях? Ти не се интересуваш от тях. Проявяваш повече интерес към многобройните си ексцентрични приятели и нещастната си градина. Дори не идваш да ги видиш. Не идваш, макар че те каним непрекъснато…

Но Ноел изгуби търпение.

— О, за бога, млъкни, Нанси. Децата ти наистина са ужасни. Но сега не говорим за тях. Опитваме се да водим интелигентен разговор…

— Напротив, те имат много общо с всичко. Те са бъдещото поколение…

— Господ да ни е на помощ!

— … и много повече заслужават финансова подкрепа от всяка твоя плитко замислена схема, как да изкараш още пари. Майка е права. Ти ще ги пропилееш, ще ги проиграеш…

— В твоите уста това звучи смешно. Ти никога нямаш собствено мнение и не знаеш абсолютно нищо, за каквото и да е…

Нанси скочи на крака.

— Достатъчно. Няма да стоя тук, за да ме обиждат. Тръгвам си.

— Да — каза майка й. — Мисля, че е време и двамата да си вървите. Мисля още, че е много добре, дето Оливия не е тук. Ако бе чула този разговор, щеше да съсипе и двама ви. Само по тази причина смятам, че ако тя беше тук с нас, нито един от двама ви нямаше да има смелост да подхване подобен разговор, който не прави чест на никого. А сега… — тя също стана и вдигна подноса. — И двамата сте много заети, както непрекъснато ми повтаряте. Няма смисъл да похабим и останалата част от следобеда в безсмислени спорове. Отивам да измия чиниите.

Тя вече крачеше към кухнята, когато Ноел изстреля последната си злобна забележка:

— Сигурен съм, че Нанси с удоволствие ще ти помогне. Тя не обича нищо повече от цяла мивка, пълна с мръсни чинии.

— Вече казах, че това ми е достатъчно. Тръгвам си. Колкото до мръсните чинии, майка няма нужда да се измъчва или да се прави на светица. Може да ги измие и Антония, когато се върне. Та нали тя е в ролята на икономката?

Вече стигнала до вратата, Пенелопе се закова на място. Обърна глава и изгледа Нанси, а в погледа й се четеше отвращение, при което Нанси осъзна, че е отишла прекалено далеч.

Майка й обаче не я замери с подноса, върху който бяха чашките и чинийките от кафето. Просто каза много тихо:

— Не, Нанси. Тя не е в ролята на икономката. Тя ми е приятелка. Моя гостенка.

И влезе вътре. Скоро чуха шума на течаща вода и звъна на порцелана. Настъпи мълчание, нарушавано само от огромна синя муха, която, явно заблудена, че лятото неочаквано е дошло, бе решила, че е време да излезе от зимното си скривалище. Нанси взе сакото си и го облече. Закопча го, вдигна глава и изгледа Ноел. Погледите им се срещнаха над масата. Той се изправи.

— Е — каза той тихо. — Ти развали всичко.

— Говори за себе си! — сряза го тя.

Той я остави и се качи горе да опакова нещата си. Нанси остана на мястото си. Чакаше го да се върне, твърдо решена да си възвърне достойнството, да облекчи наранените си чувства и, общо взето, да не остави магарето си в калта. Провери в огледалото външния си вид, вчеса косата си, напудри зачервеното си лице и положи нов пласт червило на устните си. Беше много неспокойна и копнееше да избяга, но нямаше смелост. Майка й винаги постигаше своето с нея и Нанси бе твърдо решена да си тръгне от тази къща, без да се извини. Та за какво трябваше да се извинява? Майка й се беше държала невъзможно, беше изрекла непростими неща.

Като чу Ноел да се връща, тя затвори с щракване пудриерата си, прибра я в чантата и отиде в кухнята. Съдомиялната машина бръмчеше, а Пенелопе, с гръб към тях, търкаше тенджерите в мивката.

— Е, ние тръгваме — каза Ноел.

Майка им остави тенджерите, изтръска ръцете си и се обърна. Домакинската престилка и зачервеното й лице не се отразяваха ни най-малко на достойнството й и Нанси си спомни, че редките й избухвания никога не бяха продължавали повече от няколко минути. Тя никога през живота си не беше таяла злоба, никога не се беше оплаквала. Сега дори се усмихна, но усмивката й не беше много весела. Като че ли ги съжаляваше или ги беше победила по някакъв начин. Каза:

— Беше много мило, че дойдохте — звучеше искрено. — И, Ноел, благодаря ти за тежката работа.

— Няма проблем.

Взе кърпа и подсуши ръцете си. Всички излязоха заедно и отидоха до двете коли, паркирани на покритата с чакъл алея. Ноел хвърли сака си на задната седалка на ягуара, седна зад кормилото и като махна набързо, се понесе към Лондон. Не се сбогува с нито една от тях, но нито майката, нито сестрата направиха някаква забележка за поведението му.

Нанси мълчаливо се качи в колата си, закопча колана си и сложи ръкавиците си от свинска кожа. Пенелопе стоеше и гледаше приготовленията й. Нанси усещаше погледа на черните й очи върху лицето си и започна да се изчервява. Руменината плъзна първо по врата й, а после — и по бузите.

Пенелопе каза:

— Внимавай, Нанси. Не карай бързо.

— Винаги карам внимателно.

— Но сега си разтревожена.

Втренчила поглед в кормилото, Нанси усети как в очите й напират сълзи. Прехапа устни.

— Разбира се, че съм разтревожена. Нищо не е така ужасно, както семейните кавги.

— Семейните кавги са като автомобилни катастрофи. Всяко семейство мисли: „На нас не може да ни се случи“, но всъщност може да се случи на всеки. Единственият начин да се избегнат е да се внимава и да се зачитат другите.

— Но ние те зачитаме. Просто ти мислим доброто.

— Не, Нанси, не е така. Искате да правя това, което искате вие, и то е да продам картините на баща си и да раздам парите, преди да умра. Но аз ще продам картините, когато аз реша. И не се каня да умирам. Не и скоро — направи крачка назад. — Хайде, тръгвай — Нанси избърса глупавите сълзи от очите си, запали двигателя, включи на скорост и освободи ръчната спирачка. — И не забравяй да предадеш любовта ми на Джордж.

Нанси потегли. Пенелопе остана там, на покритата с чакъл алея, дълго след като колата на Нанси изчезна във все още топлия и чуден пролетен следобед. Като погледна надолу, видя една греда да се подава между камъните. Наведе се, издърпа я и я хвърли настрани, после влезе и затвори вратата.

Беше сама. Благословена самота. Тенджерите можеха да почакат. Прекоси кухнята и влезе в дневната. През нощта щеше да е студено, затова драсна клечка кибрит и запали камината. Когато остана доволна от пламъците, се изправи, отиде до бюрото си и намери откъснатата част от вестника с рекламата на „Буутби“, към която Ноел бе привлякъл вниманието й преди седмица. „Позвънете на господин Рой Брукнър“. Постави я в средата на бюрото, затисна я с преспапието, после се върна в кухнята. Отвори едно чекмедже, извади малкия и остър нож, с който режеше зеленчуците, и се качи в спалнята си. Тя бе изпълнена с нахлуваща през западния прозорец ярка слънчева светлина, която проблясваше в сребристо и се отразяваше в огледалото и стъклата. Остави ножа на нощното шкафче и отвори вратите на огромния викториански гардероб, който стигаше едва ли не до тавана. Гардеробът беше пълен с дрехи. Изкара ги всичките и ги хвърли на леглото. Това означаваше да снове доста между гардероба и леглото, покрито с плетена на една кука кувертюра, но то постепенно бе покрито с какви ли не дрехи и заприлича на сергия от благотворителна разпродажба в църква или на дамска съблекалня на някое маниашко парти.

Но гардеробът беше празен и се виждаше задната му стена. Преди години върху нея бяха залепени тъмни релефни тапети, но под тях можеше да се доловят очертанията на дъските, от които бе изградена тази солидна мебел. Пенелопе взе ножа и прокара пръсти по неравната повърхност на тапетите. Намери онова, което търсеше, и заби острието на ножа под ъгъл към пода, след което го издърпа нагоре и разряза тапета така, сякаш отваряше писмо. Смръщи вежди и пресметна внимателно. 60 сантиметра по вертикала и 90 сантиметра по хоризонтала, а после още 60 сантиметра надолу. Отрязаната част от тапета увисна, нави се и накрая падна на пода. И разкри предмета, който криеше през последните двайсет и пет години. Оръфана картонена папка, завързана с въже и залепена за махагоновите дъски с тиксо.

Същата вечер Оливия позвъни на Ноел:

— Как се справи?

— Свърших работата.

— Намери ли нещо вълнуващо?

— Не. Нищо.

— О, боже! — той долови веселата нотка в гласа й и мълчаливо прокле сестра си. — Цялата тази тежка работа за нищо. Няма значение. Може да имаш по-добър късмет следващия път. Как е Антония?

— Добре е. Мисля, че се е увлякла по градинаря.

Надяваше се да я шокира.

— Е, това е хубаво. Как изглежда той?

— Странен.

— Странен? Ексцентричен ли имаш предвид?

— Не. Имам предвид странен. Висша класа, частно училище, защо работи като градинар? И още нещо — не шофира и не пие. И никога не се усмихва. Нанси е убедена, че крие тъмна тайна, и поне веднъж съм склонен да се съглася с нея.

— А мами харесва ли го?

— О, да. Отнася се с него като с отдавна изгубен племенник.

— В такъв случай не трябва да се тревожа. Мами не е глупачка. Как е тя?

— Както обикновено.

— Не е ли уморена?

— Добре е, поне доколкото можах да видя.

— Не й ли каза за скиците? Не ги ли спомена? Не я ли попита за тях?

— Нито дума. Дори да са съществували, вероятно е забравила за тях. Знаеш как отбягва да отговори, когато не желае — поколеба се, после продължи, сякаш това нямаше значение. — Нанси беше там за обяд. Започна да цитира думите на Джордж за повторна застраховка. Скарахме се.

— О, Ноел.

— Знаеш каква е Нанси. Ужасно нетактична и глупава кучка.

— Мами разтревожи ли се?

— Малко. Изгладих нещата. Но сега е по-упорита от всякога по някои въпроси.

— Е, предполагам, че това си е нейна работа. Както и да е. Благодаря ти, че закара Антония.

— За мен беше удоволствие.

Отново беше понеделник сутрин. Когато Пенелопе слезе долу, Дейнъс вече бе дошъл и работеше здравата в зеленчуковата градина. След това пристигна пощаджията с малката си червена каравана и накрая — госпожа Плъкет, възседнала велосипеда си, с домакинската престилка в чантата и с новината, че има разпродажба в железарията в Падли. И защо госпожа Кийлинг да не си купи нова лопата за въглища? Обсъждаха този важен въпрос, когато се появи Антония, и тя веднага бе представена на госпожа Плъкет. Размениха си любезности и си разказаха как бяха прекарали уикенда. След това госпожа Плъкет взе прахосмукачката „Хувър“ и парцалите, с които бършеше праха, и се качи по стълбите. В понеделник чистеше спалните. Антония започна да пържи бекон за закуска, а Пенелопе отиде в дневната, затвори вратата и седна зад бюрото си, за да телефонира.

Беше десет часа. Набра номера.

— Търговският отдел на „Буутби“. С какво мога да ви бъда полезен?

— Възможно ли е да говоря с господин Рой Брукнър?

— Изчакайте момент.

Пенелопе чакаше. Беше нервна.

— Рой Брукнър — дълбок, обработен и много приятен глас.

— Добро утро, господин Брукнър. Казвам се Пенелопе Кийлинг и се обаждам от дома си в Глостършър. В броя на „Сънди Таймс“ от миналата седмица има поместена реклама относно картини от викторианския период. Дадени са този номер и вашето име.

— Да?

— Питам се дали ще бъдете скоро в този район?

— Имате нещо, което искате да погледна ли?

— Да. Някои работи на Лорънс Стърн.

Последва едва доловимо колебание.

— Лорънс Стърн? — повтори той.

— Да.

— Сигурна ли сте, че са на Лорънс Стърн?

Тя се усмихна.

— Да, съвсем сигурна съм. Лорънс Стърн ми е баща.

Друга малка пауза. Представи си го как протяга ръка за лист хартия и химикал.

— Ще ми дадете ли адреса си? — Пенелопе го продиктува. — А телефонния си номер? — тя продиктува и него. — Тъкмо гледам бележника си със задачи. Тази седмица прекалено скоро ли е?

— Колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Сряда? Или четвъртък?

Пенелопе се замисли и направи бързо плановете си.

— Четвъртък ще е по-добре.

— В колко часа в четвъртък?

— Следобед? Около два часа?

— Чудесно. Имам работа в Оксфорд. Мога да я свърша сутринта и после да дойда при вас.

— Това е най-лесният път до Падли. Има табела в началото на селото.

— Ще намеря пътя — увери я той. — Два часа в четвъртък. И ви благодаря, че се обадихте, госпожо Кийлинг.

Докато го чакаше да пристигне, Пенелопе си намери работа в оранжерията — поля цикламите, отчупи прецъфтелите цветове на здравеца и съсухрените листа. Времето се беше развалило, източният вятър бе довял огромни облаци, които ту пропускаха, ту закриваха слънчевата светлина. Но топлината, настъпила така рано тази пролет, си казваше думата. В овощната градина вече се показваха главичките на минзухарите и първата бледа безстъблена иглика, разтваряха се пъпките на кестена и се подаваха нежните зелени нови листенца.

Беше облякла най-хубавите си дрехи, с което признаваше важността и официалността на случая. Умът й беше зает с мисли за това, как ли изглежда господин Брукнър. Тъй като знаеше само името му и как звучи гласът му, нямаше върху какво да изгради догадките си и всеки път си представяше различен образ. Дали не е много млад, много умен, с изпъкнало чело и розова папийонка. Или пък възрастен, сух, педантичен и с огромни познания. Или делови и енергичен, използващ жаргонни думи и с остър като бръснач ум.

Разбира се, той не отговаряше на нито един от тези образи. Когато малко след два часа чу да се затръшва вратата на автомобил и после да се звъни на входната врата, тя остави лейката и прекоси кухнята, за да го покани да влезе. Отвори вратата и видя гърба му. Той стоеше на алеята и се оглеждаше така, като че ли се наслаждаваше на селския пейзаж и спокойствието. Обърна се веднага. Беше много висок и изискан джентълмен с черна коса, спускаща се от високо загоряло чело, и с дълбоки кафяви очи, които я гледаха учтиво иззад очилата с рогови рамки. Носеше добре скроен костюм от туид с ненатрапващ се десен, карирана риза и вратовръзка на дискретни райета. Като се добавеха бомбето и бинокълът, спокойно можеше да удостои с вниманието си всяко конно надбягване.

— Госпожа Кийлинг.

— Да. Господин Брукнър. Добър ден — стиснаха си ръцете.

— Тъкмо се любувах на гледката. Какво красиво местенце. И очарователна къща.

— Страхувам се, че за да влезете, трябва да минете през кухнята. Няма преддверие…

Поведе го и той бе веднага омагьосан от вратата към оранжерията в далечния край, в този миг огряна от слънцето и изобилстваща от зеленина.

— Не бих се тревожил за преддверието, ако имах такава прекрасна кухня, като вашата… и оранжерия.

— Аз построих оранжерията, но останалата част от къщата остана такава, каквато я купих.

— Отдавна ли живеете тук?

— От шест години.

— Сама ли живеете?

— Повечето време. В момента ми гостува една млада приятелка, но тя излезе. Трябва да закара градинаря ми до Оксфорд… Натовариха косачката в багажника на колата ми и отидоха да я наточат.

Господин Брукнър доби леко изненадан вид.

— И трябва да изминавате целия път до Оксфорд за това?

— Не, но не исках да са тук, когато вие дойдете — отговори искрено Пенелопе. — Ще купят още картофи за засаждане и някои други неща за градината, така че пътуването няма да е напразно. А сега искате ли чашка кафе?

— Не, благодаря ви…

— Добре — той стоеше, без да издава нетърпение, сякаш можеше вечно да остане тук.

— Е, в такъв случай мисля, че е по-добре да не губим повече време. Да отидем ли първо да погледнем недовършените платна?

— Както кажете — отговори господин Брукнър.

Тя го поведе нагоре по тесните стъпала към малката площадка.

— … ето ги, висят от двете страни на вратата на спалнята ми. Това са последните картини на баща ми. Не знам дали знаете, но той страдаше от ужасните болки на артрита. Когато рисуваше тези картини, едва можеше да държи четката и затова останаха недовършени, както виждате.

Отстъпи встрани, за да направи място на господин Брукнър, който пристъпи напред, разгледа ги, отстъпи назад — само на крачка, защото иначе щеше да падне по стълбите — и отново пристъпи напред. Не каза нищо. Може би не му харесваха. За да прикрие внезапно обзелата я нервност, тя започна отново да говори:

— Те винаги са били нещо като шега. Имахме онази малка къща в Порткерис, горе на хълма, но никога нямахме пари да я поддържаме, така че накрая тя стана доста неугледна. Стените на коридора бяха облепени с тапети, но те не само че избеляха, ами и дори се скъсаха на места. Майка не можеше да си позволи да ги смени, затова предложи на татко да нарисува две дълги декоративни платна, с които да скрие най-пострадалите части. Искаше нещо в стария му алегоричен и митичен стил — нещо, което ще може да задържи завинаги и да нарече свое. Той удовлетвори молбата й и това беше резултатът. Но не успя да ги довърши. Както и да е, Софи… майка… нямаше нищо против. Каза, че така дори й харесват повече.

Той продължаваше да мълчи. Пенелопе се питаше дали не събира смелост да й каже, че нищо не струват, когато изведнъж той се обърна и й се усмихна:

— Вие ги наричате недовършени, госпожо Кийлинг, но те са завършени по един изумителен начин. Детайлите, разбира се, не са така многобройни и фини, нито работите са добросъвестни до дребнавост като големите платна, които е рисувал в началото на века, но все пак са съвършени. И как е умеел да използва цветовете само! Погледнете синьото на небето.

Тя се изпълни с благодарност към него.

— Толкова се радвам, че ви харесват. Децата ми или не им обръщат внимание, или ги критикуват жестоко, но за мен те винаги са били източник на огромно удоволствие.

— Така и трябва — изглеждаше погълнат от тях, но се обърна към нея: — Има ли и нещо друго, което искате да ми покажете, или това е всичко?

— Има още една картина на долния етаж.

— Може ли да я погледнем?

— Разбира се.

Слязоха отново долу и влязоха в дневната. Погледът му веднага се спря на „Търсачите на миди“. Преди той да дойде, Пенелопе беше включила малката луминесцентна лампа, която осветяваше картината, и сега чакаше неговото мнение. В този момент, в този ден, за Пенелопе картината беше по-скъпа от всякога — свежа, ярка и хладна едновременно, както и в деня, в който бе нарисувана.

Господин Брукнър мълчеше. Най-накрая каза:

— Не знаех за съществуването на тази негова работа.

— Никога не е била излагана.

— Кога е рисувана?

— През 1927-а. Последната му голяма картина. Северният плаж в Порткерис — рисува го от прозореца на студиото си. Едно от децата съм аз. Нарича се „Търсачите на миди“. Подари ми я в деня на сватбата ми — неговият сватбен подарък. Това беше преди четирийсет и четири години.

— Какъв подарък само! И колко скъпа вещ! Сигурен съм, че дори не обмисляте евентуална продажба.

— Да. Не е за продан. Но исках да я видите.

— Радвам се, че имах тази възможност.

Погледът му отново се спря на картината. След малко тя разбра, че той просто изчаква, докато тя реши какъв да бъде следващият й ход.

— Страхувам се, че това е всичко, господин Брукнър. С изключение на някои скици.

Той се обърна, лицето му беше безстрастно:

— Скици?

— Да, от баща ми.

Той зачака тя да му обясни, но тъй като тя мълчеше, попита:

— Ще ми позволите ли да ги видя?

— Не знам дали струват нещо и дори дали ще представляват интерес за вас.

— Не мога да кажа, преди да ги видя.

— Разбира се, че не можете — тя извади иззад дивана оръфаната картонена папка, завързана с въже. — Тук вътре са.

Господин Брукнър пое папката от нея и седна на широкия викториански стол. Остави я върху килима в краката си и развърза въжето с дългите си чувствителни пръсти.

Рой Брукнър имаше значителен опит в работата си и с годините беше свикнал и с изненадите, и с разочарованията. Бе се научил да се справя дори с най-лошия от всички кошмари, класически пример, за който беше една стара дама, която бе закъсала може би за първи път в живота си за пари и бе решила да получи оценка на най-ценната си вещ, а после и да я продаде. Обикновено хората известяваха „Буутби“ за решението си и тогава Рой Брукнър съответно уговаряше среща с тях и предприемаше пътуването — понякога дълго — за да види картината. И в края на деня задачата му бе да ги информира, че картината не е на Ландсир[4]; че китайската ваза не е от времето на династията Мин, както се смята; че печатът от слонова кост на Катерина де Медичи всъщност датира не от този период, а от късния XIX век; и че следователно те не струват нищо.

Госпожа Кийлинг не беше чак толкова стара и беше дъщеря на Лорънс Стърн, но въпреки това той отвори кутията без особена надежда. Не знаеше какво да очаква. Но онова, което откри, бе толкова важно, че от вълнение сърцето му спря, и за миг той остана така, невярващ на очите си.

Скици, бе казала Пенелопе Кийлинг, но не се знаеше какви. Бяха рисувани с маслени бои върху платна с оръфани краища и все още се виждаха кръгчета от ръжда там, където някога са били забодени върху триножника. Той ги вдигаше една по една, без да бърза, и ги разглеждаше в почуда. Цветовете не бяха избелели, а темите се разпознаваха веднага. С нарастващо вълнение започна да ги каталогизира наум: „Пролетен дух“, „Идването на любовника“, „Носачките на вода“, „Морският бог“, „Терасираната градина“…

Беше едва ли не прекалено. Като човек, изял само наполовина огромното угощение, което му е било поднесено, той откри, че е заситен и не може да продължи. Направи пауза, отпуснал длани между коленете си. Пенелопе Кийлинг, застанала до празната камина, чакаше преценката му. Той вдигна поглед. Дълго време никой не проговори. Но по изражението на лицето му тя разбра всичко, което искаше да знае. Усмивка озари лицето й и стигна чак до черните й очи и за миг той зърна, сякаш годините изведнъж се бяха стопили, красивата жена на младини. Помисли си, че е можел лесно да се влюби в нея, ако е бил млад тогава, когато тя е била в разцвета на младостта си.

Той попита:

— Тези откъде се взеха?

— Вече цели двайсет и пет години ги държа скрити в дъното на гардероба.

Той смръщи вежди.

— Но как попаднаха у вас?

— Бяха в студиото на баща ми, което беше в градината на къщата ни на „Оукли стрийт“.

— Знае ли още някой за съществуването им?

— Не мисля. Но имам чувството, че Ноел, синът ми, е започнал да подозира — макар да нямам представа защо — за съществуването им. Не мога да бъда сигурна обаче.

— И какво ви кара да мислите така?

— Души наоколо и дори изчисти тавана. И бе в отвратително настроение, когато не намери нищо. Сигурна съм, че търсеше нещо определено, и почти сигурна — че са скиците.

— Звучи така, сякаш той знае колко биха могли да струват — обърна още едно платно към себе си. — „Градината на Аморета“. Колко са общо?

— Четиринайсет.

— Застраховани ли са?

— Не.

— Затова ли ги държите скрити?

— Не. Скрих ги, защото не исках Амброуз да ги открие.

— Амброуз?

— Съпругът ми — въздъхна.

Усмивката й се стопи, а с нея — и мимолетно върналата се жизненост на младостта. Отново беше на шейсет и четири, красива белокоса дама, уморена от стоенето права. Отдели се от камината и седна на ръба на дивана, подпряла едната си ръка на облегалката му.

— Разбирате ли, никога не сме имали много пари. Това беше основният ни, останал си неразрешен наш проблем.

— Със съпруга си ли живеехте на „Оукли стрийт“?

— Да. След войната. Прекарах цялата война в Корнуол, защото трябваше да се грижа за първото си дете. Майка ми загина при въздушно нападение, така че трябваше да се грижа и за татко. После той ми прехвърли собствеността върху къщата на „Оукли стрийт“ и… — изведнъж се засмя безнадеждно и поклати глава: — Толкова е объркано. Няма никакъв смисъл. Как бихте могли да разберете?

— Може да опитате, като започнете от началото и стигнете последователно до края.

— Това ще отнеме цял ден.

— Имам цял ден.

— О, господин Брукнър, ще ви отегча до смърт.

— Вие сте дъщеря на Лорънс Стърн — каза той. — Дори да ми прочетете телефонния указател от корица до корица, пак ще бъда очарован.

— Колко сте мил! В такъв случай…

През 1945-а баща ми беше на осемдесет. Аз бях на двайсет и пет, омъжена за лейтенант от флота и майка на четиригодишно дете. Известно време бях военнослужеща във флота — там срещнах Амброуз — но когато разбрах, че ще имам дете, ме освободиха и се върнах у дома в Порткерис. И останах там до края на войната. Почти не виждах Амброуз в онези години. Повечето време той беше в морето — първо в Атлантика, после в Средиземно море и накрая — в Далечния изток. Опасявам се, че това не ме тревожеше особено. Нашето беше необмислена военновременна връзка, каквато изобщо не би могла да просъществува в мирно време.

Трябваше да се грижа за татко. Той беше винаги по младежки зареден с енергия, но след смъртта на Софи изведнъж остаря, и то пред очите ми. Не можеше да става и дума да го изоставя. После войната свърши и всичко се промени. Всички мъже се върнаха и татко каза, че е време да се върна при съпруга си. Срамувам се да кажа, че не исках. И тогава той ми прехвърли собствеността върху къщата на „Оукли стрийт“, за да ни осигури дом с децата, както и финансова независимост. Вече нямах извинение да остана. Двете с Нанси напуснахме Порткерис завинаги. Татко ни изпрати на гарата, сбогува се с нас и тогава го видяхме за последен път, защото почина на следващата година.

Къщата на „Оукли стрийт“ беше огромна. Толкова голяма, че татко, Софи и аз заемахме единствено приземния етаж и давахме останалата част под наем. Така успявахме да поддържаме къщата. Продължих да живея по същия начин. Семейство Уили и Дала Фридман, които изкараха там войната, останаха. Имаха малко момченце, което си играеше с Нанси, а пък и бяха мои постоянни наематели. Останалите — предимно художници и писатели, млади мъже, опитващи се да пробият в телевизията — идваха и си отиваха. Моят тип хора. Не на Амброуз.

После Амброуз се прибра у дома. Бе напуснал флота и прие работа в старата семейна фирма на баща му — издателската къща „Кийлинг и Филипс“ в Сейнт Джеймс. Бях доста изненадана, но, общо взето, мислех, че е постъпил правилно. По-късно разбрах, че се е компрометирал, докато е бил в Далечния изток — противопоставил се на капитана си и личното му досие не било ласкаво. Така че нямаше да стигне далеч, ако беше останал във флота.

Нямахме много, но пък имахме повече в сравнение с други много млади двойки. Бяхме млади, здрави, Амброуз имаше работа, имахме и къща, в която да живеем. Но нямахме нищо друго, нямахме и общи интереси, върху които да градим връзка. Амброуз бе сноб и материалист и, общо взето, съвсем обикновен… Винаги се стараеше да се сприятелява с подходящи хора. А аз бях ексцентрична, безгрижна и, предполагам, ужасно непостоянна. Но нещата, които бяха важни за Амброуз, ми се струваха съвсем незначителни и не можех да споделям ентусиазма му. А после идваше вечно тревожният въпрос за парите. Той никога не ми даваше пари. Вероятно е смятал, че имам собствени доходи, което в известен смисъл бе вярно, но непрекъснато ми липсваха пари в брой. Моето семейство смяташе, че парите са нещо, което човек има или се надява да има, но за което никога не се говори. По време на войната се издържах с периодично отпусканата ми от флота сума, а и татко внасяше по малко всеки месец в сметката ми, но тъй като нямаше за какво да се харчат пари, а и всички бяха измършавели от глад, това като че ли нямаше чак такова значение.

Съвсем различно беше обаче да съм омъжена за Амброуз и да живея в Лондон. Втората ми дъщеря — Оливия, вече бе родена, така че трябваше да храня още едно гърло. Освен това старата къща отчаяно се нуждаеше от ремонт. Слава богу, не бе пострадала при бомбардировките, но стените бяха напукани, боята се лющеше… Трябваше да се подмени електрическата инсталация, да се поправи покривът. После се повреди и тръбопроводът, а и цялата къща имаше нужда от боядисване… Амброуз смяташе, че щом къщата е моя, следователно и отговорността си е моя, така че накрая продадох четири скъпи за мен картини на Шарл Рейние, които принадлежаха на татко. Така осигурих пари за най-належащите ремонтни работи. Поне покривът спря да тече и престанах да се тревожа, че децата ще ги удари ток, защото бъркат в старомодните контакти.

И тогава дойде и последното камъче, което обърна колата. В Лондон се върна майката на Амброуз — Доли Кийлинг, която прекара почти цялата война в Девън заради бомбардировките. Тя нае малка къща на „Линкълн стрийт“ и започна да създава проблеми още от момента на пристигането си. Не ме харесваше и не бих могла да я обвинявам. Никога не ми прости, че забременях и че „хванах в капана на брака“ Амброуз. Той беше единственото й дете, а тя имаше силно развито чувство за собственост и бе изключително властна. И така, тя си го присвои. Изведнъж се оказа, че бракът ми с Амброуз е като грижата за чуждо куче. Нали разбирате, всеки път, когато отвориш вратата, то се втурва да влезе. Амброуз бягаше при майка си. Отбиваше се при нея за чаша питие след работа… Предполагам, че това бе проява на синдрома, който разговорно наричат „чаша чай и съчувствие“. Водеше я да пазарува в събота сутрин и на църква в неделя. Това бе достатъчно да откаже, когото и да е от църквата за цял живот.

Бедният. Не е лесно да се живее, когато си така раздвоен. А той наистина имаше нужда от похвалите и вниманието, които получаваше от Доли и които аз не можех да му дам. Освен това къщата на „Оукли стрийт“ не беше спокойно местенце. Обичах приятелите ми да са около мен. Двете с Лала Фридман бяхме много близки. Аз обичах децата. Много деца. Не само Нанси, но и всичките й приятели от училище. В хубаво време градината беше пълна с деца, които играеха, тичаха, викаха. А тези малки дечица имаха майки, които непрекъснато влизаха и излизаха, седяха в кухнята, пиеха кафе и бъбреха. Къщата кипеше от живот — приготвяше се мармалад, някой кроеше рокля или правеше сладки за чая, а по пода винаги бяха разхвърляни играчки.

Амброуз не можеше да понася това. Казваше, че му лази по нервите и че не обича да се прибира от работа в тази лудница. Започна да ненавижда малкото пространство, в което живеехме, особено пък като притежавахме цялата къща. Започна да говори да изгоним квартирантите, което щяло да ни осигури повече пространство. Говореше за трапезария, в която да даваме партита, за салон, където да пием коктейли в компанията на гостите си, за спалня, гардеробна и баня — за цял апартамент, за нас. Изгубих търпение и го попитах от какво ще живеем, ако се лишим наемите. Той бе в кисело настроение цели три седмици и прекарваше повече от всякога с майка си.

Дори самото съществуване беше вечна борба. Парите бяха нещо, за което се карахме непрекъснато. Дори не знаех колко печели, така че нямаше на какво да се опра по време на кавгите ни. Знаех, че все печели нещо, но не знаех какво правеше с парите си? Приятелите си ли черпеше? Бензин ли купуваше за малкия си автомобил — подарък от майка му? Дрехи ли си купуваше? Беше изключително придирчив по отношение на дрехите. Започнах да изпитвам все по-нарастващо любопитство. И да душа наоколо. Намерих банковото му извлечение и видях, че дължи над 1000 лири. Бях толкова наивна, та реших, че си е намерил любовница и харчи цялата си заплата, за да й купува кожени палта, или пък че й е купил апартамент в Мейфеър.

Накрая той сам ми каза. Наложи му се. Дължеше 5000 лири на един букмейкър и трябваше да се издължи до седмица. Помня, че правех супа и тъкмо бърках, за да не загори грахът. Попитах го откога залага на коне, и той отговори, че от три-четири години. Запитах го и за други неща и така всичко излезе наяве. Мисля, че той беше, както казват в днешно време, „пристрастен към хазарта“. Залагаше в частни клубове. Един-два пъти беше поел огромен риск на стоковата борса — риск, който се беше оказал неоправдан. А аз през цялото време нищо не подозирах. А ето че той призна и дори бе леко засрамен. Но най-вече беше отчаян. Парите му трябваха.

Казах му, че нямам пари. Казах му още да отиде при майка си. Той отговори, че вече е ходил, тя му е помогнала преди и че няма смелост да я помоли пак за помощ. Предложи да продадем трите картини на Лорънс Стърн, а те бяха всичко, което ми бе останало от татко. Като чух това, се уплаших почти колкото него, защото знаех, че е способен просто да изчака, докато не остане сам вкъщи, да свали картините от стената и да ги продаде. „Търсачите на миди“ беше не само най-скъпата ми вещ, но и моята утеха. Не бих могла да живея без нея и той го знаеше, затова казах, че ще намеря 5000 хиляди лири. И така продадох годежния си пръстен и пръстена на майка ми. Той отново стана весел и самонадеян както преди. За известно време спря да залага. Бореше се със себе си и не му беше лесно. Но не след дълго всичко започна отново и ние пак едва свързвахме двата края.

После — през 1955-а, се роди Ноел и по същото време се изправихме пред първата от огромните сметки за образование. Все още притежавах „Карн Котидж“ — малката къща в Корнуол. Бях я наследила след смъртта на татко и я давах под наем на всеки, който бе готов да плати. Казвах си, че някой ден ще заведа децата си там, за да прекараме едно щастливо лято. Но така и не успяхме да отидем. После получих толкова щедро предложение за къщата, че не можех да откажа, и я продадох. Знаех, че казвам завинаги сбогом на Порткерис и че скъсвам и последната си връзка с него. Когато продадох къщата на „Оукли стрийт“, кроях планове да се върна в Корнуол. Да купя малка къщичка, изградена от гранит, в чиято градина да расте палма. Но се намесиха децата и ме разубедиха. Накрая зет ми намери „Подмоурс Теч“ и така се оказа, че ще прекарам здрача на живота си в Глостършър, а не с шума на морето.

— Разказах ви всичко това, а дори не съм стигнала още до същината, нали? Все още не съм ви казала как намерих скиците.

— Били са в студиото на баща ви ли?

— Да, скрити години наред зад други платна.

— Кога се случи това? Кога ги намерихте?

— Ноел беше на около четири годинки. Бяхме заели още две стаи, защото вече бяхме голямо семейство. Но останалата част от къщата все още я давахме под наем. Веднъж на вратата ни се появи млад мъж — много висок и слаб, изглеждаше много беден, но пък бе очарователен. Следваше изкуство и някой му беше казал, че може би ще му помогна, защото бил приет в „Слейд“, но нямало къде да живее. Нямах дори свободно ъгълче, където да го настаня, но той ми хареса, затова го поканих вътре, нахраних го, почерпих го с чаша бира и се заговорихме. Бях омагьосана от него и ужасно се измъчвах от мисълта, че не мога да му помогна. И тогава се сетих за студиото. Дървена колиба в градината, но здрава и суха. Там щеше да спи и да работи, а в къщата — да ползва тоалетната, банята и пералнята. Закуската щях да му нося аз. Предложих му това разрешение на проблема и той едва ли не подскочи от радост. Намерих ключа за студиото и отидохме да го разгледаме. Беше мръсно и прашно, разтегателните дивани и скриновете бяха стари, а триножниците и платната на баща ми още си стояха там, но наистина беше сухо и се откриваше прекрасна гледка на север, което допълнително затвърди желанието на младия мъж да остане.

Споразумяхме се за наема и датата, когато щеше да се нанесе. Той си отиде, а аз се залових за работа. Отне ми дни и се наложи да помоля някои приятели да ми помогнат, за да може малко по малко да натоварим и да изнесем всички боклуци. Трябваше да изхвърлим боклука на два пъти и накрая стигнахме до последния стар шкаф. И там, най-отзад, намерих скиците, прибрани в папка и напъхани зад шкафа. Веднага разбрах какво виждам, но нямах представа, колко струват. По онова време картините на Лорънс Стърн не бяха на мода и ако на пазара се появеше негова картина, се продаваше може би за 5000–6000 лири. Но тези скици ми се струваха подарък от миналото. Бяха ми останали толкова малко от работите на баща ми. Помислих си, че ако Амброуз разбереше за тях, веднага щеше да поиска да ги продадем. Занесох ги в къщата и ги качих в спалнята си. Залепих папката към задната стена на гардероба, намерих ролка тапети и ги залепих отгоре. И от тогава до онзиден в неделя си стояха там. Тогава разбрах, ей така изведнъж, че е време отново да видят дневна светлина, и реших да ви ги покажа. Ето, вече знаете всичко — тя погледна часовника си. — Разказът ми отне толкова много време. Съжалявам. Искате ли чаша чай? Имате ли време за чаша чай?

— Да. Но ми се иска да чуя още истории.

Тя повдигна въпросително вежди.

— Моля ви, недейте да мислите, че съм любопитен или нахален, но какво стана с брака ви? Какво се случи с Амброуз?

— Със съпруга ми ли? О, напусна ме…

— Напусна ли ви?

— Да.

За негово изумление тя се оживи и на лицето й се изписа изражение, сякаш всичко това я забавляваше.

— Заради секретарката си. Скоро след като намерих скиците и ги скрих, старата секретарка на Амброуз — госпожица Уилсън, която служеше в „Кийлинг и Филипс“ вече цяла вечност, се пенсионира и мястото й бе заето от една млада жена — Делфин Хардакър. Беше млада и, предполагам, красива. За госпожица Уилсън говореха само като за „госпожица Уилсън“, но Делфин винаги беше „Делфин“. Един ден Амброуз ми каза, че ще пътува до Глазгоу по работа — там беше печатната база на фирмата — и остана там цяла седмица. Впоследствие открих, че е бил не в Глазгоу, а в Хадърсфийлд с Делфин, за да бъде представен на родителите й. Баща й — нещо като инженер в областта на тежкотоварните коли, беше необикновено богат. Макар да смяташе, че Амброуз е малко по-възрастен, отколкото бе подходящо за дъщеря му, добрата му класа и фактът, че тя бе лудо влюбена в него, очевидно бяха наклонили везните в полза на Амброуз. Скоро след това той ми съобщи, че ме напуска. Бяхме в спалнята. Бях измила косата си и я подсушавах и вчесвах пред тоалетката и целият ни разговор се състоя посредством огледалото. Каза, че е влюбен в нея. Че тя му дава всичко, за разлика от мен. Че иска развод. И че щом се разведем, ще се ожени за нея, че ще напусне „Кийлинг и Филипс“, както и Делфин, и че ще отидат да живеят на Север, в Йоркшир, тъй като баща й му е предложил пост във фирмата.

Трябва да кажа, че когато си наумеше нещо, Амброуз го довеждаше докрай и знаеше как. Думите му бяха добре обмислени, а решението му — окончателно. Бях поставена пред свършен факт и нямаше какво да кажа. А и не исках да казвам нищо. Нямах нищо против да си отиде. Щях да бъда по-добре сама. Щях да запазя и децата, и къщата си. Съгласих се с всичко, той стана от леглото и слезе долу, а аз продължих да вчесвам косата си. Чувствах се спокойна.

След няколко дни дойде да ме види майка му — трябва да й отдам дължимото — не да ми съчувства, нито да ме обвинява, а за да се увери, че няма да държа децата далеч от нея, нито от Амброуз заради изневярата му. Казах й, че не притежавам децата си, че не мога нито да ги карам, нито да ги спирам да се виждат с тях, че те са хора със собствена воля. Че могат да постъпват, както желаят, да се виждат, с когото пожелаят, и че никога няма да ги спра. Доли изпита огромно облекчение, защото, макар никога да нямаше време за Оливия и Ноел, обожаваше Нанси, а и Нанси много я обичаше. Мислеха еднакво, имаха много общи черти. Когато Нанси реши да се омъжи, точно Доли й уреди голяма сватба в Лондон, а Амброуз дойде от Хадърсфийлд, за да даде ръката й. Тогава се видяхме за първи и последен път след развода. Беше се променил, имаше вид на преуспяващ човек. Беше напълнял доста, косата му бе посивяла, а кожата му бе силно почервеняла. Помня, че в онзи ден носеше часовник на златна верижка и изглеждаше като човек, който цял живот е живял на Север и е правел пари.

Той се върна в Хадърсфийлд след сватбата и повече не го видях. Почина около пет години по-късно. Беше все още сравнително млад и смъртта му беше ужасен шок. Бедната Доли Кийлинг го надживя с години, но така и не преодоля загубата му. Аз също съжалявах. Мисля, че с Делфин най-после беше намерил живота, към който се стремеше. Писах й, но тя не отговори на писмото ми. Може би бе решила, че то е проява на арогантност. А може би просто не знаеше какво да ми отговори.

— А сега наистина ще направя чай — тя се изправи и вдигна ръка, за да затегне шнолата от черупка на костенурка, която придържаше кока й. — Ще имате ли нещо против, ако ви оставя за минута-две? Достатъчно топло ли ви е? Да запаля ли камината?

Той я увери, че се чувства добре, и тя го остави — отново погълнат от скиците, и отиде в кухнята, където напълни чайника и сложи водата да заври. Чувстваше се спокойна също както в онази лятна вечер, когато решеше косата си и слушаше Амброуз, който й казваше, че я напуска завинаги. Помисли си, че вероятно така се чувстват католиците, след като се изповядат — пречистени, освободени и най-после оправдани. Беше благодарна на Рой Брукнър, че я беше изслушал, и на „Буутби“, че бяха изпратили човек, който бе не само професионалист, но и хуманен и способен да разбере другите.

По време на чая и меденките отново се превърнаха в делови хора. Пенелопе щеше да продаде двете недовършени платна. Скиците щяха да бъдат каталогизирани и занесени в Лондон за оценка. А „Търсачите на миди“? Картината щеше да остане на мястото си над камината в дневната на „Подмоурс Теч“.

— Единственото препятствие за продажбата на недовършените платна — каза Рой Брукнър — ще бъде времето. Както знаете, „Буутби“ току-що извършиха голяма разпродажба на картини от викторианската епоха и няма да има друга най-малко шест месеца. Не и в Лондон. Може би галерията ни в Ню Йорк ще може да ги продаде, но трябва да разберем кога ще бъде следващата разпродажба.

— Шест месеца? Не искам да чакам шест месеца. Искам да ги продам сега.

Той се усмихна на нетърпението й.

— Ще помислите ли дали да не ги продадете на частен колекционер? Без съревнованието, което предлага търгът, вероятно няма да получите толкова добра цена, но може би сте готова да поемете риска.

— А можете ли да намерите такъв купувач?

— Един американец от Филаделфия, частен колекционер, присъства на търга с намерението да наддава за „Носачките на вода“, но изгуби от представителите на Музея по изящни изкуства в Денвър. Беше силно разочарован. Не притежава платна на Лорънс Стърн, а те се появяват на пазара толкова рядко.

— Все още ли е в Лондон?

— Не съм сигурен, но мога да разбера. Беше отседнал в „Конот“.

— Мислите ли, че ще пожелае да купи недовършените картини?

— Сигурен съм. Но, разбира се, продажбата ще зависи от цената, които може да предложи.

— Ще се свържете ли с него?

— Разбира се.

— А скиците?

— Зависи от вас. Струва си да се изчака няколко месеца… Така ще имаме време за реклама и ще предизвикаме интерес.

— Да, разбирам. В такъв случай може би ще изчакам.

И така постигнаха съгласие. Рой Брукнър веднага се зае да каталогизира скиците. Това му отне време, но когато свърши, й подаде разписката, а тя ги върна в папката и отново я завърза с въжето. След това го поведе по стълбите към площадката, където той свали внимателно двете платна от стената, оставяйки след себе си паяжини и две петна неизбелели тапети.

Излязоха навън и натовариха всичко във впечатляващата му кола — скиците в багажника, а двете платна, внимателно завити в кариран вълнен плат, бяха положени на задната седалка. След това той отстъпи крачка назад, затръшна вратата на колата и се обърна към Пенелопе.

— За мен беше удоволствие, госпожо Кийлинг. И ви благодаря.

Стиснаха си ръцете.

— И аз се радвам, че се срещнахме, господин Брукнър. Надявам се, че не съм ви отегчила.

— Никога през живота си не съм бил по-малко отегчен. Ще се свържа с вас веднага щом имам новини.

— Благодаря. Довиждане. И карайте внимателно.

— Довиждане, госпожо Кийлинг.

Обади се на следващия ден.

— Госпожо Кийлинг, обажда се Рой Брукнър.

— Да, господин Брукнър?

— Американецът, за когото ви споменах — господин Лоуъл Ардуей, вече не е в Лондон. Обадих се в „Конот“, откъдето ми казаха, че е заминал за Женева. От Швейцария ще вземе самолет направо за Съединените щати. Но аз имам адреса му в Женева и още днес ще му пиша, за да му съобщя за двете платна. Сигурен съм, че когато разбере за тях, ще се върне в Лондон да ги види. Но може би ще се наложи да изчакаме седмица-две.

— Мога да изчакам една-две седмици. Просто не можех да понеса мисълта да чакам шест месеца.

— Мога да ви уверя, че няма да се наложи да чакате толкова дълго. Показах скиците на господин Буутби и той беше дълбоко впечатлен. На пазара от години не се е повявало нещо от такава важност.

— Имате ли… — струваше й се истинско нахалство да зададе този въпрос. — Имате ли някаква представа, колко може да струват?

— По моя оценка не по-малко от 5000 лири всяка.

5000 лири. Всяка. Остави слушалката на мястото й и остана там, в кухнята, опитвайки се да си представи чудовищно голямата сума. 5000 лири, умножени по 14, прави… Не беше възможно да пресметне наум. Намери молив и направи сметката върху списъка с покупките. Получи сумата 70 000 лири. Издърпа един стол и седна, защото краката й изведнъж се подкосиха.

Като се замисли, се удиви не толкова на идеята, че може да стане богата, а на реакцията си. Решението й да повика господин Брукнър, да му покаже скиците и да продаде двете платна щеше да промени живота й. Да, толкова просто и все пак й беше необходимо време, за да свикне с идеята. Двете уж незначителни и недовършени картини на Лорънс Стърн, които винаги бе обичала, но за които никога не бе смятала, че имат някаква стойност, сега бяха в „Буутби“ и чакаха предложението на американски милионер. А скиците, които бе скрила преди толкова много години и за които дори не бе мислила оттогава, изведнъж струваха цели 70 000 лири. Цяло състояние. Беше, като да спечелиш от лотарията. Като се замисли за променения си статус, си спомни за младата жена, която бе постъпила точно така и която Пенелопе бе гледала по телевизията, не вярвайки на очите си, да излива шампанско върху главата си и да вика: „Харчи, харчи, харчи!“.

Изумителна сцена като излязла от объркана вълшебна приказка. И ето че сега тя беше повече или по-малко в същото положение и осъзнаваше — и точно това бе удивително — че идеята за богатство нито я ужасяваше, нито я обсебваше. „Най-големият подарък, който родителят може да направи на детето си, е независимостта на родителя“. Така беше казала на Ноел и Нанси и знаеше, че е истина и че свободата и сигурността са безценни. И също така вече съществуваше възможността да се поглези и да си достави удоволствия.

Но какви удоволствия? Нямаше опит в екстравагантността. През целия си брачен живот беше спестявала и едва бе смогвала да върже двата края. Не се беше гневила, нито завиждала на чуждото богатство, просто беше благодарна, че е отгледала и образовала децата си и пак е успяла да задържи главата си над водата. Едва когато продаде къщата на „Оукли стрийт“, бе видяла пари в брой и веднага благоразумно ги беше инвестирала, за да разполага със скромен доход и да го харчи за това, което най-много обичаше. Храна, вино, забавления за приятелите й. Раздаваше също подаръци — и беше особено щедра — и, разбира се, градината.

Сега, ако пожелаеше, можеше да ремонтира къщата от пода до тавана. Всичките й вещи бяха оръфани и износени донемайкъде, но тя ги обичаше и така. Очуканото волво беше осемгодишно, а и го беше купила втора употреба. Сега можеше да си позволи ролс-ройс, но на волвото му нямаше нищо — все още — а и щеше да бъде нещо като светотатство да пълни багажника на ролс-ройса с торби торф и глинени саксии с растения за градината.

Дрехи тогава. Но през целия си живот не се беше интересувала особено от дрехите — отношение, което беше завинаги повлияно от войната и последвалите я години на лишения. Много от любимите й дрехи бяха купени на разпродажбите в църквата на Темпъл Падли, а носеше тъмносиньото палто на офицер от флота вече четирийсет години. Сега можеше да си купи палто от норки, но никога не беше копняла да носи палто от кожата на разни малки мили създания. Освен това щеше да изглежда като глупачка с него по улиците на селото в неделя сутрин, когато ходеше за вестниците. Хората щяха да решат, че е полудяла.

Можеше да пътува. Но беше на шейсет и четири и, трябваше да признае, в немного добро здраве. Знаеше, че е прекалено стара, за да се впусне по света сама. Времето за бавни разходки с автомобил, влак или яхта бяха отминали. А мисълта за чужди летища и летене в скоростни реактивни самолети никога не й се беше виждала привлекателна.

Не. Нищо от това. За момента нямаше да предприеме нищо, нямаше да каже на никого. Господин Брукнър бе дошъл и си бе отишъл и никой не знаеше за посещението му. Докато той не се свържеше с нея, беше по-добре да се държи така, сякаш нищо не се беше случило. Каза си, че го е изхвърлила от ума си, но откри, че е невъзможно. Всеки ден очакваше той да се обади. Всеки път, когато телефонът звъннеше, тя се втурваше като младо нетърпеливо момиче, което очаква да се обади любимият му. Но за разлика от младото нетърпеливо момиче тя оставаше спокойна, когато дните минаваха и нищо не се случваше. Винаги имаше и утре. Тя не бързаше. Рано или късно, той щеше да се обади.

Междувременно животът продължаваше и пролетта се усещаше във въздуха. В овощната градина растяха ярки жълти минзухари и главичките им танцуваха на вятъра. Дърветата бяха обвити в нежнозелените нови листа, а в заслонените лехи близо до къщата шибоят и игликата разтваряха кадифените си личица и изпълваха въздуха с носталгия. Дейнъс Мърфийлд, след като засади зеленчуците и подряза моравата за първи път този сезон, сега бе зает с прекопаване, с прибиране на боклуците с гребло и с торене. Госпожа Плъкет дойде и започна пролетното почистване, като изпра завесите на спалнята. Антония ги наглеждаше. Енергията й бе огромна и с радост се заемаше с всяка задача, която Пенелопе й възложеше, като например да я закара до Падли за голямото седмично пазаруване, да извади всичко от кухненския шкаф и да излъска рафтовете. Когато нямаше работа в къщата, обикновено беше в градината, където издигаше дървена решетка за младия грах, почистваше саксиите на терасата от ранните нарциси и ги пълнеше със здравец, обички и латинки. Ако Дейнъс беше там, тя не се отделяше от него и гласовете им се носеха над градината, докато работеха заедно. Като ги зърнеше, Пенелопе спираше, изпълнена със задоволство, за да ги погледа от някой прозорец на горния етаж. Антония вече не бе онова напрегнато и изтощено момиче, което Ноел беше докарал от Лондон. Вече не беше бледа и тъжна и нямаше тъмни кръгове под очите. Косата й блестеше, кожата й цъфтеше и около нея имаше аура, която Пенелопе не можеше да определи, но долавяше с опитното си око.

Подозираше, че Антония се е влюбила.

— Мисля, че най-хубавото нещо на света е да правиш нещо градивно и творческо в градината в прекрасна утрин. Това е комбинация от всичко най-хубаво на света. В Ибиса винаги беше толкова горещо и винаги се потяхме и после лепнехме от пот. Човек не можеше да прави нищо друго, освен да скача в прохладния басейн.

— Тук нямаме басейн — отбеляза Дейнъс. — Но предполагам, че винаги може да скочим в Уиндраш.

— Водата сигурно е леденостудена. Потопих краката си в нея онзиден и беше ужасно. Дейнъс, завинаги ли ще останеш градинар?

— Защо ми задаваш този въпрос така изведнъж?

— Не знам. Просто си мислех. Имаш толкова много зад гърба си. Училище, пътуване до Америка и степента ти по градинарство. Струва ми се истинско разхищение да не правиш нищо друго, освен да садиш зелето и да плевиш градините на хората.

— Но аз няма да правя това вечно, нали?

— Нали? Какво ще правиш тогава?

— Ще спестявам, докато не събера достатъчно пари, за да си купя парче земя, където да отглеждам зеленчуци, да садя растения, луковици, рози и всичко, което някой пожелае да купи.

— Градински център?

— Ще се специализирам в нещо… рози или обички само за да бъда по-различен от останалите.

— Но няма ли да струва ужасно много? За да започнеш, имам предвид.

— Да. Цената на земята е висока, а мястото трябва да е достатъчно голямо, за да бъде планът ми приложим.

— Баща ти не може ли да ти помогне? За да започнеш.

— Да, може, ако го помоля. Но предпочитам да се справя сам. Вече съм на двайсет и четири. Може би, когато стана на трийсет, вече ще съм успял.

— Шест години чакане изглеждат цяла вечност. Аз бих искала да започна веднага.

— Научил съм се да бъда търпелив.

— И къде ще бъде този градински център?

— Още не съм мислил. Където има нужда от него. Но предпочитам да остана в този край на страната. Глостършър, Съмърсет.

— Мисля, че в Глостършър ще е най-добре. Толкова е красиво тук. А и помисли за пазара. Всичките тези богаташи, които пътуват до Лондон и обратно, купуват разкошни къщи от жълт камък и искат градините им да са пълни с хубави неща. Ще направиш състояние. Бих останала тук, ако бях на твое място. Да си намеря малка къща с два акра земя. Така бих направила аз.

— Но ти няма да отвориш градински център. Ти ще бъдеш модел.

— Само ако не успея да измисля с какво друго да се захвана.

— Странно същество си. Повечето момичета биха се разделили с очите си за подобен шанс.

— Но нали това ще попречи на плановете им?

— Освен това едва ли би искала да прекараш живота си в прекопаване на ряпа.

— Аз няма да отглеждам ряпа. А сладки култури, като царевица, аспержи и грах. Не ме гледай така скептично. Имам опит. В Ибиса изобщо не си купувахме зеленчуци. Отглеждахме всичко, включително плодове. Имахме също портокалови и лимонови дръвчета. Татко казваше, че няма нищо по-хубаво от джин с тоник с парченце току-що набран лимон. Имат съвсем различен вкус от ужасните лимони, които се продават на пазара.

— Предполагам, че и тук могат да се отглеждат лимони в оранжерия.

— Хубавото на лимоните е, че цъфтят и дават плод едновременно. Така винаги изглеждат красиви. Дейнъс, никога ли не си искал да бъдеш адвокат като баща си?

— По едно време исках. Мислех да тръгна по стъпките на стареца. Но после отидох в Америка, а после нещата се промениха за мен. И реших да прекарам живота си, като използвам ръцете си, а не главата си.

— Но ти пак използваш главата си. Градинарството изисква мисъл, големи познания и планиране. А ако откриеш градински център, ще трябва да водиш и счетоводство, опис и да пресмяташ данъците… Не наричам това да не използваш главата си. Баща ти не беше ли разочарован, когато разбра, че няма да станеш адвокат?

— Да. Това беше дори най-малкото. Но разговаряхме и той започна да разбира моята гледна точка.

— Няма ли да е ужасно да имаш баща, с когото не можеш да разговаряш? Моят беше прекрасен. Човек можеше да му каже всичко. Иска ми се двамата да бяхте се запознали. А сега не мога да ти покажа любимата си къща „Кен Делт“, защото там вече живее друго семейство. Дейнъс, има ли нещо специално, поради което си променил плановете си за кариера? Свързано ли е с нещо, което се е случило в Америка?

— Може би.

— А случилото се има ли нещо общо с това, че не шофираш и не пиеш?

— Защо задаваш този въпрос?

— Просто мисля понякога за това. Питам се.

— Това безпокои ли те? Искаш ли да бъда като Ноел Кийлинг, да препускам по магистралата с автомобила си и да посягам към чашката всеки път, когато нещо се обърка?

— Не, не искам да бъдеш като Ноел. Ако беше като него, нямаше да съм тук да ти помагам. Щях да лежа в шезлонга и да прелиствам списание.

— В такъв случай защо не ме оставиш сам? Виж, ти засаждаш разсад, не забиваш гвоздей. Направи го нежно, сякаш слагаш бебе да си легне. Завий го внимателно. На него му трябва пространство, за да расте. И за да диша.

Тя караше велосипед. Спускаше се надолу по хълма между обичките, обсипани с розови и пурпурни цветчета. Пътят пред нея се виеше бял и прашен, а в далечината се виждаше морето — синьо като сапфир. Въздухът беше изпълнен с настроението на съботната утрин. Беше обула гуменки. Стигна до „Карн Котидж“, само че това не беше „Карн Котидж“, защото имаше равен покрив. Татко беше там, на главата му имаше широкопола шапка; седеше на ниско столче, а пред него бе триножникът. Нямаше артрит и с широки движения на четката нанасяше боите върху платното. Тя застана до него и започна да го гледа как работи, а той каза, без да вдига поглед:

— Един ден ще дойдат, за да нарисуват топлината на слънцето и цвета на вятъра.

Тя надникна през ръба на покрива и видя градина като градината в Ибиса, с басейн. В басейна напред-назад плуваше Софи. Беше гола, косата й беше мокра и гладка като кожата на тюлен. От покрива се разкриваше гледка, но не към залива, а към северния плаж. Отливът беше настъпил и видя себе си с червена кофа в ръка, пълна с огромни миди, да търси нещо. Търсеше не миди, а нещо друго. Или някого другиго. Той беше наоколо. Небето потъмня. Тя тръгна през дълбокия пясък срещу вятъра, борейки се с него. Кофата стана невъзможно тежка, затова я остави и я заряза. Вятърът носеше със себе си морска влага и се виеше над плажа като дим. И тя го видя да се появява от дима и да се приближава към нея. Беше в униформа, но не носеше шапка. Каза:

— Търсех те.

Хвана я за ръката и заедно стигнаха до една къща. Влязоха през вратата, но това не беше къща, а художествената галерия на Порткерис. И татко отново беше там, седнал на оръфан диван, който бе единствената мебел в стаята. Обърна глава.

— Иска ми се отново да бъда млад — каза им. — За да мога да видя как ще се случи всичко.

Тя беше изпълнена с щастие. Отвори очи и чувството за щастие остана — сънят бе по-реален от реалността. Усещаше усмивката на устните си — сякаш някой я бе залепил на лицето й. Сънят избледня, но чувството за спокойствие остана. Погледът й със задоволство обходи подробностите на потъналата в сенки спалня — проблясването на медната табла на леглото, огромната и тъмна форма на гардероба, отворения прозорец и завесите, които се поклащаха леко на нежния нощен въздух.

„Иска ми се отново да бъда млад. За да мога да видя как ще се случи всичко.“

Ето че изведнъж се разсъни съвсем. Знаеше, че няма да може да заспи отново. Отметна одеялата и стана, напъха краката си в чехлите и протегна ръка към халата си. В мрака отвори вратата и слезе в кухнята. Запали осветлението. Тук беше топло и всичко беше в ред. Напълни тенджерата с мляко и я сложи на котлона. След това извади чаша от шкафа, сложи в нея пълна лъжица мед, напълни я догоре с топло мляко и го разбърка. С чашата в ръка прекоси трапезарията и отиде в дневната. Включи лампата, която осветяваше „Търсачите на миди“ и на меката й светлина запали огъня в камината. След това, пак с чашата в ръка, се сви в ъгъла на дивана, подвила крака. На приглушената светлина картината блестеше, ярка като прозорец с цветно стъкло, огряван отзад от слънцето. Картината бе нейната лична мантра, проникваща дълбоко в подсъзнанието като хипноза. Гледаше я — напълно концентрирана и без да премигва — и чакаше магията да се случи. Очите й се изпълваха със синьото на морето и небето, а после почувстваха и соления вятър. Тя долови мириса на водораслите и на влажния пясък, чу крясъците на чайките и шума на вятъра.

Чувстваше се сигурна и си позволи да си спомни многото и различни случаи в живота си, когато се затваряше в себе си, сама с „Търсачите на миди“. Така седеше понякога и през онези мрачни години в Лондон непосредствено след войната, объркана, понякога дори победена от липсата на храна, пари и привързаност, от безнадеждната и ужасяваща празнота, която бе оставил Амброуз и която децата й по някаква причина не можеха да запълнят. Така седеше и в нощта, в която Амброуз опакова багажа си и напусна семейството си, за да поеме към Йоркшир, богатството и топлото младо тяло на Делфин Хардакър, а така също и когато Оливия — най-обичаното й дете, напусна къщата на „Оукли стрийт“ завинаги, за да положи началото на бляскавата си кариера.

„Не трябва да се връщаш там, казваха й всички. Нищо няма да е такова, каквото го помниш. Всичко ще е променено.“ Но тя знаеше, че грешат. Защото нещата, за които копнееше, бяха прости и естествени и никога не се променяха.

„Търсачите на миди“. Като стар и доверен приятел картината винаги я изпълваше с благодарност. И така, както човек се привързал собственически към приятелите си, тя се беше привързала към нея, живееше с нея, отказваше дори да се спомене за раздяла. Но сега изведнъж нещата се бяха променили. Имаше не само минало, но и бъдеще. Планове, които трябваше да направи; радости, които я очакваха; цял един нов живот. Освен това беше на шейсет и четири. Не разполагаше с много време, което да пропилее в носталгични погледи към миналото. Каза на глас:

— Може би вече нямам нужда от теб — картината не отговори. — Може би е време да те оставя да си отидеш.

Изпи млякото си. Остави празната чаша, протегна ръка към одеялото, което висеше на облегалката на дивана, изпъна се по цялата му дължина и се зави. „Търсачите на миди“ щеше да й прави компания, да я пази и да й се усмихва, докато тя спи. Замисли се за съня си и за думите на баща си: „Един ден ще дойдат, за да нарисуват топлината на слънцето и цвета на вятъра“. Затвори очи. „Бих искала отново да съм млада.“

[1] Планинска верига в Северна Италия, част от Алпите. — Б.пр. ↑

[2] Елизабет Джейн Хауърд (р. 1923) — английска романистка. — Б.пр. ↑

[3] Дворец в Шотландия, шотландската резиденция на кралицата. — Б.пр. ↑

[4] Сър Едуин Хенри Ландсир (1802–1873) — английски художник и скулптор, известен предимно с картините си с животни, предимно коне, кучета и елени. Лъвовете на площад „Трафалгар“ в Лондон също са негово дело. — Б.пр. ↑

Ричард

През лятото на 1943-та на Пенелопе Кийлинг, както и на повечето други хора, се струваше, че войната продължава вече цяла вечност и че никога няма да свърши. Животът и работата бяха монотонни, еднообразни и неблагодарни — недоимък и затъмнения, нарушавани само от моменти на ужас или от резолюции и изявления. Като например, когато британските бойни кораби бяха победени, когато съюзническите сили бяха пометени или когато Чърчил заяви по радиото, че се справят чудесно.

Беше като двете последни седмици преди раждането, когато си сигурна, че то никога няма да се роди и ще изглеждаш огромна като слоница през остатъка от живота си. Или като да си в много дълъг и криволичещ тунел, светлината на деня да е останала далеч зад теб, а все още да не виждаш малката искрица светлина пред себе си. Тя щеше да се появи някой ден. В това никой ни най-малко не се съмняваше. Но засега всичко тънеше в мрак. В такава ситуация човек просто продължава, като поставя единия си крак пред другия, справя се с всекидневните проблеми да храни хората, да ги топли, да се грижи децата да имат обувки и да се опитва да предпази къщата от срутване поради невежество или невъзможност да се направят ремонти.

Пенелопе беше на двайсет и три и понякога й се струваше, че няма какво да очаква, освен филма, който ще прожектират следващата седмица в малкото кино в града. Ходенето на кино се беше превърнало в нещо като култ за нея и Дорис. Не пропускаха нито един филм. Не подбираха, гледаха всичко просто за да избягат, макар и само за час-два, от досадното си съществуване. В края на филма се изправяха, както им повеляваше дългът, за да изслушат химна „Господ да пази краля“, а после, препъвайки се, излизаха на тъмната като преизподня улица или опиянени от вълнение, или изпълнени със сантименталност, и поемаха към вкъщи, уловили се за ръце, и кикотейки се тихо, се изкачваха по стръмните улици, осветени само от звездите.

Както Дорис винаги отбелязваше, промяната им се отразяваше добре.

Пенелопе предполагаше, че някой ден ще дойде краят на това мрачно преддверие на ада, наречено война, но й бе трудно да го повярва и още по-трудно — да си го представи. Как да повярва, че ще могат да си купуват пържоли и портокали, че няма да се страхуват да слушат новините по радиото и ще пускат светлината да струи през прозорците, без да има опасност да бъдат бомбардирани или да последва поток от ругатни от страна на полковник Трабшот. Мислеше за завръщане във Франция, представяше си как пътува с автомобил към Южния бряг, мимозите и горещото слънце. Чуваше камбаните да бият от мълчаливите църковни кули, но не за да предупреждават за нашествие, а за да празнуват победата.

Победа. Нацистите победени, Европа освободена. Затворниците на войната, събрани в лагери из цяла Германия, щяха да се завърнат у дома. Войниците щяха да бъдат демобилизирани, семействата — да се съберат отново. Това, последното, беше проблем за Пенелопе. Другите жени се молеха съпрузите им да се върнат здрави и читави у дома, но Пенелопе нямаше да страда, ако никога повече не видеше Амброуз. Това не беше проява на безсърдечие. Месеците минаваха и спомените й за него избледняваха. Тя искаше войната да свърши — само луд не би искал — но не приветстваше изгледите да поднови връзката си с Амброуз — съпруга, когото едва познаваше и почти беше забравила — и да се опита да се примири с необмислената си женитба.

Понякога, когато беше в особено лошо настроение, от подсъзнанието й изплуваше надежда, от която трябваше да се срамува. Надежда, че нещо може да се случи с Амброуз. Не да бъде убит, разбира се. Това бе немислимо. Не желаеше смъртта на никого и със сигурност на такъв млад, красив и влюбен в живота мъж. Но ако можеше между битките в Средиземно море и нощните патрули корабът му да влезе в някое пристанище и там той да срещне някоя млада дама — сестра може би или военнослужеща — безкрайно по-привлекателна от съпругата му, в която да се влюби безумно и която с течение на времето да заеме мястото на Пенелопе до него и да изпълни мечтата му за щастие.

Той, разбира се, щеше да й пише, че е влюбен.

Скъпа Пенелопе,

Не ми се иска да го правя, но има само един начин да ти кажа. Срещнах друга. Случилото се между нас е така силно, че е безсмислено да се борим с него. Любовта ни един към друг… и така нататък, и така нататък…

Всеки път, когато получеше някое от редките му съобщения и писма — обикновено безлични телеграми, една страница, сведена до няколко реда — в сърцето й изгряваше слабата надежда, че това е въпросното така желано писмо, но тя винаги беше последвана от разочарование. Той й пишеше за приятелите си, които тя не познаваше, или описваше парти на някой друг безименен кораб и тя разбираше, че нищо не се е променило. Все още беше омъжена за него. Той все още беше неин съпруг. Пъхаше телеграмата обратно в плика и по-късно — понякога минаваха дни — сядаше, опитвайки се да му отговори. Резултатът обикновено беше писмо, по-скучно дори от неговите. „Пихме чай с госпожа Пенбърт. Роналд членува в морските скаути. Нанси може да рисува къща.“

Нанси. Нанси вече не беше бебе. Тя израстваше и Пенелопе бе като омагьосана от нея. Майчинският й инстинкт неочаквано се беше пробудил. Да я гледа как от пеленаче израства в малко дете, беше като да наблюдава как пъпката се разтваря в цвете — бавен, но очарователен процес. Тя беше, както татко беше обещал, като жена от картина на Реноар, розова и златна, с извити тъмни мигли и малки перлени зъбки и си остана любимката на Дорис и на повечето приятели на Дорис. Понякога Дорис буташе количката, когато се прибираха след някое събиране, доволна, че някоя друга млада майка й е подарила някоя омаляла дрешка или празнична рокличка. Тя я изпираше, оглаждаше я безупречно и Нанси цъфтеше в новата си премяна. Нанси обичаше да я обличат в нови дрехи.

— Не е ли красавица? — казваше напевно Дорис, а Нанси се усмихваше доволно и приглаждаше поличката на рокличката си с дебелите си пръстчета.

В такива моменти тя отново се превръщаше в Доли Кийлинг, но дори това не разваляше удоволствие и забавлението на Пенелопе.

— Ти си малка госпожичка — казваше на Нанси и вземаше детето в прегръдките си. — Истинска красавица.

Почти цялото време на Пенелопе и Дорис отиваше в усилия да осигурят храна и дрехи на Нанси и на момчетата. Дажбите бяха станали смешно малки. Всяка седмица тя слизаше по стръмните улици до града и бакалията на господин Ридли. Подаваше книгите, в които се записваха дажбите на семейството, и в замяна й продаваха миниатюрни количества захар, масло, маргарин, свинска мас, сирене и бекон. Дажбите месо бяха дори още по-малки и трябваше с часове да стоиш на опашката, без да имаш представа, за какво си се наредил. А когато си купуваха зеленчуци или плодове, им ги напъхваха в торбите им с пръстта, защото нямаше хартиени пликове и се смяташе за невъзпитано да молиш за плик.

Във вестниците се появяваха странни рецепти, измислени от Министерството на храните. Те имаха претенциите да са не само икономични, но и хранителни и вкусни. Паят с наденички на господин Уултън, приготвен от почти безмаслено тесто и парче старо говеждо. Кейк, на който бе придадена определена влажност чрез настъргани в него моркови. Запечено във фурната блюдо, състоящо се почти само от картофи. На един плакат пишеше: „Яжте картофи вместо хляб“, а на други: „Правете всичко възможно за победата“ и „Небрежността се заплаща с живот“. Хлябът означаваше жито, а то трябваше да се внася при нечувано огромен риск за корабите и за живота на хората през другата част на Атлантическия океан. Белият хляб отдавна беше изчезнал от рафтовете на хлебарниците и мястото му беше заето от нещо, което се наричаше „национален хляб“ и имаше сиво-кафяв цвят и разни по-плътни частици в него. Пенелопе го наричаше „сладичък хляб“ и се преструваше, че й харесва, но татко отбелязваше, че има съвсем същия цвят и качество като новата тоалетна хартия, решавайки, че Министерството на храните и Министерството на снабдяването — за които се предполагаше, че са отговорни за толкова жизненоважни стоки — някак си са смесили рецептите си.

Бяха много тежки времена и все пак в „Карн Котидж“ живееха сравнително по-добре. Имаха кокошките и патиците на Софи и използваха яйцата до последното снесено от тези полезни твари, а имаха и Ърни Пенбърт.

Ърни беше роден в Порткерис и цял живот беше живял там. Баща му беше местният зарзаватчия и доставяше стоката си с каруца, теглена от кон. Майка му — госпожа Пенбърт, вдъхваща страхопочитание жена — беше стълбът на женската гилдия и посещаваше редовно църква. Като малък Ърни се бе заразил от туберкулоза и беше прекарал две години в санаториум в Тихайди[1].

Но се беше възстановил и Софи го бе наела при най-свободни условия. Появяваше се, когато изникнеше работа или трябваше да се помогне при прекопаването на градината. Външността му не впечатляваше, защото беше нисък и с нездрава жълтеникава кожа. Заради прекараната в детството болест не го взеха в армията. И така, вместо да прекара войната като войник, Ърни обработваше земята и помагаше на един притиснат от оскъдицата фермер, чиито синове бяха мобилизирани. Всяка свободна минута обаче той посвещаваше в помощ на малкото домакинство от „Карн Котидж“ и с годините Ърни стана незаменим, защото всичко му се удаваше — не само отглеждаше великолепни зеленчуци, но и поправяше огради и косачки, размразяваше тръби, справяше се и с бушоните. Можеше дори да извие врата на кокошка, докато останалите не можеха дори да си помислят да сложат край на живота на някоя вярна птица, снасяла им яйца години наред, а сега негодна за нищо друго, освен за тенджерата.

Когато храната стана наистина оскъдна и дажбите месо паднаха до малко парче говеждо за шестима, Ърни като по магия винаги ги спасяваше. Появяваше се на задната им врата ту със заек в ръка, ту с няколко скумрии или гълъби, които сам беше застрелял.

Междувременно Пенелопе и Дорис правеха всичко възможно да внесат малко разнообразие в храната. Точно тогава Пенелопе си създаде навика, който запази за цял живот. Винаги когато излизаше, вземаше със себе си торба, кофа или кошница. Нищо не бе толкова незначително или противно, че да не се улови и занесе у дома. Ряпа или зеле, изпаднали от някоя каруца, се занасяха триумфално в „Карн Котидж“, за да се окажат основата на някое хранително зеленчуково блюдо или супа. Храстите се претърсваха за къпини, плодове на бъза или малини, а в мокрите от росата ливади търсеха гъби. Носеха вкъщи също вейки и шишарки, с които разпалваха огъня, паднали клони и изхвърлени от морето дърва, които можеха да бъдат нарязани — всичко, което можеше да гори и от което водата завираше, а камината в дневната започваше да топли. Топлата вода бе особено ценна. Водата във ваната не можеше да бъде повече от шест сантиметра — татко беше дръпнал черта и водата не биваше да я надхвърля независимо кой се къпеше — и бяха развили навика да се редят на опашка и да се къпят в една и съща вода: първо — децата, после — възрастните, а последният бързаше да се сапуниса, преди водата да изстине.

Дрехите бяха друг дразнещ проблем. По-голямата част от полагаемите се на всички дрехи отиваха за обличането на децата и за подновяването на старите и износени чаршафи и одеяла. Не оставаше нищо за лични нужди. Дорис, която обичаше да се облича в нови и красиви дрехи, намираше това за огромно разочарование и винаги кроеше и шиеше. Преправяше стари дрехи — отпускаше подгъва или шиеше блуза от някоя памучна рокля. Веднъж дори уши пола от синя торба за пране.

— Но на предницата е избродирано „лен“ — отбеляза Пенелопе, когато Дорис й занесе полата за одобрение.

— Може би хората ще решат, че се казвам така.

Пенелопе не се тревожеше за външния си вид. Носеше старите си дрехи, а когато се късаха, преравяше гардероба на Софи и изваждаше от там нещо, което ставаше за носене.

— Как понасяш това положение? — питаше я Дорис.

Тя смяташе дрехите на Софи за свещени и може би беше права. Но на Пенелопе й беше студено. Закопчаваше догоре жилетката от шетландска вълна и не си позволяваше никакви сантименталности. Повечето време ходеше с голи крака, но когато задухаше студеният източен януарски вятър, обуваше дебелите черни чорапи, останали й от дните на военнослужеща. А когато старото й, отъняло от употреба палто накрая се скъса, изряза дупка в средата на стара тапицерия за кола с вълнени ресни и почна да я носи като пончо.

Баща й казваше, че в него прилича на мексиканска циганка, но с усмивка, доволен от предприемчивостта й. А в онези дни не се усмихваше често. След смъртта на Софи изведнъж бе остарял. Старата рана от Първата световна война изведнъж бе започнала да се обажда и кракът го болеше непрекъснато. Болката беше особени силна в студените и влажни зимни месеци и той се движеше с бастун. Бе се превил и измършавял, ръцете му бяха станали восъчни и безжизнени като ръцете на мъртвец. Не можеше да прави почти нищо в къщата и градината и прекарваше по-голямата част от времето с ръкавици и шал до огъня в дневната, четейки вестник или някоя любима книга, слушайки радио или пишейки писма, въпреки че ръцете му трепереха и бяха несигурни, на стар приятел, който живееше в друга част на страната. Понякога — когато слънцето грееше, морето беше синьо и вълните, покрити с бяла пяна, танцуваха — заявяваше, че има нужда от свеж въздух. Тогава Пенелопе му носеше палтото и голямата шапка и двамата слизаха по стръмните улици и алеи до сърцето на малкия градец, разхождаха се по пристанището, гледаха рибарските лодки и чайките, отбиваха се в „Слайдинг Текъл“ за по едно питие — каквото собственикът вадеше изпод тезгяха, — а ако нямаше нищо, пиеха бира, която им се струваше разводнена и с недобър вкус. Друг път, ако той се чувстваше достатъчно силен, ходеха чак до северния плаж и старото студио, което бе заключено и в което рядко се влизаше, или поемаха по спускащата се надолу улица към художествената галерия, където той седеше или щастлив, разглеждайки колекцията от картини, която той и колегите му бяха успели да съберат, или мълчалив, потънал в спомените си.

А по-късно — през август, когато Пенелопе вече се беше примирила с това, че никога няма да се случи нещо вълнуващо, то се случи.

Първи момчетата — Роналд и Кларк, започнаха да изказват предположения. Върнаха се от училище много ядосани и дълбоко възмутени, защото бяха пропуснали следобедната игра на футбол. Изглежда, вече не им позволяваха да играят на градското игрище за ръгби на върха на хълма. Заедно с две от най-добрите пасища на Уили Пендервис то беше реквизирано, оградено от дълга с километри жица, по която минаваше електрически ток, и забранено за всички. Ето защо беше предмет на различни предположения. Някои казваха, че ще строят оръжеен завод за Втория фронт, други — че ще го превърнат в концентрационен лагер или пък ще построят мощна станция за предаване на кодирани съобщения до Рузвелт.

С една дума, в Порткерис кипеше от клюки и мълви.

Дорис донесе новината за следващата загадъчна проява на свързана с войната активност. Беше ходила с Нанси на разходка и се бе върнала по главния път. Влезе в „Карн Котидж“, бликаща от новини.

— Старият хотел „Уайт Кепс“ — онзи, който е празен от месеци… Ремонтиран е — боядисан и излъскан до блясък, а паркингът е пълен с камиони и американски джипове. Порталът се охранява от командир от Кралския флот. Видях значката му. Представяте ли си. Може пък да стане забавно с войници наоколо…

— Кралският флот ли? Какво правят тук, за бога?

— Може би ще нахлуят в Европа. Мислиш ли, че това е началото на Втория фронт?

Пенелопе не смяташе това за вероятно.

— Да нахлуят в Европа откъм Порткерис? О, Дорис, всички ще се издавят в опити да заобиколят Лендс Енд.

— Е, все нещо трябва да е.

После, само за една нощ, изглежда, Порткерис бе изгубил северния си кей. Появиха се още участъци, оградени с тел, по която протичаше ток; простираха се по протежение на цялото пристанище, че и по-нататък, включвайки рибния пазар. И всичко това бе обявено за собственост на Адмиралтейството. Рибарските лодки, които обикновено седяха закотвени в дълбоките води на северния кей, изчезнаха и мястото им беше заето от около дузина малки десантни кораби. Те бяха дискретно охранявани от шепа командири от Кралския флот, които бяха с бойни униформи и със зелени барети на главите. Присъствието им в града причини леко раздвижване, но все още никой не беше измислил разумно обяснение за ставащото.

Едва в средата на месеца най-после бяха осветлени. Времето беше идеално — топло и леко ветровито. В онази сутрин Пенелопе и Лорънс излязоха навън — тя седна на входните стъпала и започна да рони грах за обяд, а той се отпусна в шезлонга на тревата с нахлупена над очите шапка, за да ги пази от слънцето. Седяха мълчаливо, когато в един момент чуха, че портата се отвори и се затвори. И двамата вдигнаха поглед и видяха генерал Уотсън-Грант да изкачва каменните стъпала между лехите с обички.

Полковник Трабшот отговаряше за мерките за противовъздушна отбрана в Порткерис, а генерал Уотсън-Грант командваше местната охрана. Лорънс не можеше да понася полковник Трабшот, но имаше много време за генерала, който, макар че бе прекарал по-голямата част от службата си в армията в Куета[2] и в престрелки с афганистанците, след пенсионирането си бе се отдал на мирни занимания. Беше запален по градинарството и колекционирането на марки, а колекцията му бе забележителна. В онзи ден носеше не униформата на местната охрана, а кремав костюм, вероятно ушит в Делхи, и оръфана панамена шапка с избеляла черна копринена панделка. Когато вдигна поглед и видя Пенелопе и Лорънс, които го чакаха, вдигна бастуна си за поздрав.

— Добро утро. Още един прекрасен ден.

Беше дребен и слаб като вейка, с щръкнали мустаци и мургава кожа, наследство от годините по Северозападния фронт. Лорънс се зарадва, като го видя. Генералът се отбиваше само от време на време, но винаги бе добре дошъл.

— Не ви преча, нали?

— Не. Не правя нищо, освен да се наслаждавам на слънцето. Пенелопе, донеси стол на генерала.

Пенелопе, която беше препасала кухненска престилка, но бе боса, бутна встрани граховите шушулки и се изправи.

— Добро утро, генерал Уотсън-Грант.

— А, Пенелопе. Радвам се да те видя, мила моя. Заета си с готвене ли? Остави Дорис да се справи с граха.

— Искате ли чашка кафе?

Генералът се замисли над предложението й. Беше изминал дълъг път, но не обичаше кафе. Предпочиташе джин. Лорънс знаеше това и се престори, че поглежда часовника си.

— Дванайсет часа. Със сигурност бихме могли да пийнем нещо по-силно. Какво имаме, Пенелопе?

Тя се засмя.

— Не мисля, че имаме кой знае какво, но ще погледна.

Влезе в къщата, която й се стори тъмна след яркия ден навън. В шкафа в трапезарията намери две бутилки бира „Гинес“, чаши и отварачка за бутилки. Сложи всичко върху поднос, изнесе го и го остави на входните стъпала, а после се върна вътре, за да вземе стол за генерала. Сложи стола така, че да му бъде удобно, и той седна, като й благодари. Слабите му рамене щръкнаха напред, а тесните му панталони се вдигнаха нагоре и разкриха жълти чорапи и солидни кожени обувки.

— Това е то живот — отбеляза.

Пенелопе отвори бутилката и напълни чашите.

— Бира „Гинес“, страхувам се. Нямаме джин от месеци.

— Ние си свършихме дажбата джин преди месец. Господин Ридли ми обеща бутилка от следващата доставка, но само Господ знае кога ще пристигне. Е, наздраве — и той изпи половината съдържание само на една глътка.

Пенелопе започна отново да рони грах и се заслуша в разговора на двамата възрастни мъже, които се информираха за здравето си, разказаха си клюките и си спомниха за времето на войната. Беше сигурна, че това е причината за посещението на генерала, и се намеси, когато настъпи пауза в разговора.

— Генерал Уотсън-Грант, сигурна съм, че можете да ни кажете какво става в Порткерис. Лагерът на игрището за голф, затвореното пристанище и моряците от Кралския флот. Всички правят какви ли не предположения, но никой нищо не знае. Ърни Пенбърт е обичайният ни източник на информация, но сега е жътва и не сме го виждали от три седмици.

— Всъщност — каза генералът — известно ми е.

Лорънс побърза да каже:

— Не ни казвай, че е тайна.

— Знам от няколко седмици, но всичко наистина се пази в тайна. Но сега вече мога да ви кажа. Тренировъчни занятия. Катерене на скали. Инструктори ще бъдат командирите от Кралския флот.

— И кого ще обучават?

— Група американски рейнджъри.

— Американски рейнджъри? Искаш да кажеш, че тук ще нахлуят американци?

Генералът се развесели.

— По-добре американци, отколкото немци.

— Лагерът за американци ли е? — заинтересува се и Пенелопе.

— Точно така.

— А рейнджърите пристигнаха ли вече?

— Не, още не. Предполагам, че ще разберем, когато пристигнат. Бедните дяволи. Вероятно цял живот са прекарали в прериите или в равнините на Канзас и никога не са виждали море. Представете си, че сте захвърлени в Порткерис и сте принудени да изкачите скалите при Боскарбен.

— Скалите при Боскарбен? — на Пенелопе й прилоша. — Не мога да се сетя за нещо по-лошо от това. Скалите там са перпендикулярни и високи около 300 метра.

— Предполагам, че точно това е идеята — каза генералът. — Но трябва да кажа, че съм съгласен с теб, Пенелопе. От самата идея ми се завива свят. По-добре те, отколкото аз. Бедните янки.

Пенелопе се усмихна. Генералът винаги говореше направо и това бе едно от нещата, които най-много харесваше у него.

— А десантните кораби? — попита Лорънс.

— За транспорт. Ще стигнат до скалите по море. Човек би помислил, че ще умрат от морска болест, преди корабите да стигнат до подножието на скалите.

Пенелопе изпита огромно съжаление към бедните млади американци.

— Ще се питат какво ги е връхлетяло. А какво ще правят в свободното си време? Порткерис не предлага много възможности за социален живот, а „Слайдинг Текъл“ не е най-оживената кръчма на света. Освен това тук няма никого. Всички млади хора заминаха. Останаха само сламените вдовици, малките деца и старците. Като нас.

— Дорис ще бъде очарована — отбеляза Лорънс. — Американски войници, които говорят като филмови звезди — това ще бъде приятно разнообразие.

Генералът се засмя.

— Винаги е проблем да решиш какво занимание да намериш на младите и здрави войници. Но след като изкачат два пъти скалите при Боскарбен, няма да им е останала много енергия… — направи пауза и затърси подходяща дума: — за флиртуване — бе всичко, което успя да измисли.

Беше ред на Лорънс да се засмее.

— Мисля, че всичко това е доста вълнуващо — хрумна му блестяща идея: — Сега, след като знаем всичко, да отидем, Пенелопе, да видим със собствените си очи. Да отидем още днес следобед.

— О, татко. Няма нищо за гледане.

— Напротив. Има нова кръв в околността. Имахме нужда нещо да се случи, само не и да ни удари някоя заблудена бомба. А сега, генерале, бирата ви свърши… Вземете моята.

Генералът се замисли над предложението му. Пенелопе побърза да каже:

— Няма друга. Това бяха последните две бутилки.

— В такъв случай… — генералът остави празната си чаша в краката си в тревата — ще трябва да тръгвам. Да видя какво е приготвила Дороти за обяд — изправи се с известна трудност, тъй като столът бе силно хлътнал. — Бирата беше чудесна. И много освежителна.

— Благодаря, че дойдохте. И ни осведомихте какво става в района.

— Реших, че бихте искали да знаете. Че вероятно се питате за какво е всичко това. Това ни обнадеждава донякъде, нали? Може би вървим към края на тази ужасна война — наклони шапката си. — Довиждане, Пенелопе.

— Довиждане. И поздравете съпругата си.

— Непременно ще й предам поздравите ви.

— Ще ви изпратя до вратата — каза Лорънс и двамата закрачиха един до друг.

Напомняха на Пенелопе, която ги гледаше как прекосяват градината, две стари кучета. Изпълнен с достойнство санбернар и жилав малък джак ръсел териер. Стигнаха до стъпалата и започнаха внимателно да слизат. Пенелопе се наведе да вдигне тенджерите с оронения грах и с шушулките и ги внесе вътре. Намери Дорис и й предаде всичко, което бе узнала от генерал Уотсън-Грант.

— Американци! — Дорис не вярваше на късмета им. — Американци в Порткерис. О, слава богу, най-после малко живот. Американци — повтори тя вълшебната дума. — Е, предполагахме разни забавни неща, но така и не се сетихме за американци.

Посещението на генерал Уотсън-Грант имаше върху Лорънс ефекта на морфинова инжекция. Не говориха за нищо друго по време на обяда и когато излезе от кухнята, след като раздига масата и изми чиниите, Пенелопе откри, че баща й я чака вече облечен за разходка — протритото сако от рипсено кадифе, което пазеше старите му кости от хапливия вятър, и яркочервеното шалче около врата; освен това бе с шапка и ръкавици. Чакаше търпеливо, подпрял се на шкафа в коридора и с длани върху роговата дръжка на бастуна си.

— Татко.

— Да тръгваме.

Тя имаше да върши куп неща — да нареже зеленчуците и да отстрани семките, да окоси тревата и да изглади цял куп дрехи.

— Наистина ли искаш да отидеш?

— Нали казах, че искам? Казах, че искам да отида и да погледна.

— Е, ще трябва да почакаш още минутка-две, докато намеря чифт обувки.

— Побързай. Нямаме цял ден.

Напротив, имаха, но тя не му каза нищо. Върна се в кухнята, за да осведоми Дорис за плана им и да целуне набързо Нанси, а после изтича горе да обуе чифт гуменки, да измие лицето си, да вчеше косата си и да завърже на главата си старо копринено шалче. Извади една жилетка от гардероба, метна я около раменете си и се втурна надолу.

Той я чакаше там, където го бе оставила.

— Красива си, мила моя.

— О, татко, благодаря ти.

— Да тръгваме тогава, да видим военните.

Веднага щом излязоха, се зарадва, че я бе накарал да се разходят, защото следобедът беше идеален, ярък и син. Приливът беше придошъл и пенести вълни обливаха залива. Тревоус Хед беше обвит в мараня, но морският бриз бе хладен и носеше мириса на сол. При главния път останаха за миг загледани в отвесната стена на скалите. Виждаха се върховете на покривите и стръмните градини и морави, които стигаха до малката гара, а после и до плажа. Преди войната плажът беше претъпкан през август, но сега бе почти безлюден. Мрежата, която бяха опънали през 1940-а, все още стоеше на мястото си, но имаше дупка в средата и няколко семейства бяха влезли на плажа. Децата тичаха, пищяха и се хвърляха в плиткото, а кучетата преследваха чайките сред вълните. Далеч долу се разкриваше и оградена със стена градина, където рози задушаваха старото ябълково дърво, а сухите листа на палмата трептяха на вятъра.

След малко продължиха и започнаха да се спускат по хълма. Пътят се виеше и пред тях се разкри хотел „Уайт Кепс“ — каменна сграда в редицата хотели, чиито прозорци с тежки рамки гледаха към залива. Беше останал порутен и празен известно време, но сега видяха, че е освежен с бяла боя и изглежда изненадващо добре. Високите железни перила около паркинга също бяха боядисани, а той бе пълен с камиони и джипове. До отворения портал стоеше млад моряк от Кралския флот.

Приближиха се. Видяха белия пилон и самото знаме, което се развяваше на вятъра. Добре излъсканите стъпала от гранит водеха до входната врата, която блестеше на слънчевата светлина. Спряха се, за да погледат. Младият войник от Кралския флот ги гледаше втренчено и безстрастно.

— По-добре да тръгваме — каза Лорънс след малко. — В противен случай ще ни прогонят като досадници.

Но преди да се отдалечат, настана голямо оживление в сградата. Вътрешната стъклена врата се отвори и се появиха две униформени фигури. Майор и сержант. Спуснаха се по стъпалата, като тропаха силно с ботушите си, прекосиха чакълената алея и се качиха в един джип. Шофираше сержантът. Запали двигателя, даде на заден и обърна. Като минаха през вратата, младият дежурен войник отдаде чест и офицерът отвърна със същото. На главния път спряха за миг, но понеже движение нямаше, джипът зави и пое надолу по хълма към града, вдигайки облак прах.

Пенелопе и баща й гледаха как изчезва зад завоя. Когато шумът от двигателя му заглъхна, Лорънс каза:

— Хайде. Да вървим.

— Къде отиваме?

— Да видим десантните кораби, разбира се. А после в галерията. Не сме били там от седмици.

Галерията. Това означаваше да се сбогува с плановете си за следобеда. Готова с възраженията си, Пенелопе се обърна към него, но видя, че тъмните му очи блестят, и сърце не й даде да му развали забавлението.

Усмихна се, кимна и го хвана под ръка.

— Добре. Десантните кораби, а после — галерията. Нека не бързаме. Няма смисъл да се уморяваме.

В галерията винаги, дори и през август, беше студено. Дебелите стени от гранит не пропускаха топлината на слънцето, а през високите прозорци влизаха всички въздушни течения. Подът беше покрит с плочки, нямаше отопление, а в онзи ден вятърът, който духаше откъм северния плаж, довяваше огромни облаци над сградата. Край ниската, отрупана с каталози и репродукции на картини маса до вратата дежуреше госпожа Триуей, наметнала одеяло на раменете си и топлейки краката си на малка електрическа печка.

Пенелопе и Лорънс бяха единствените посетители. Седнаха един до друг на дългия стар кожен диван в центъра на помещението. На Лорънс не му се говореше. Обичаше да седи тук сам — приведен напред, подпрял брадичка на положените върху бастуна си длани и погълнат от познатите картини, да си спомня за старите си приятели, много от които не бяха вече между живите.

Пенелопе се облегна назад, протягайки дългите си голи крака, и се сви в жилетката. Гуменките й имаха дупки на палците. Замисли се за обувки. Нанси имаше нужда от обувки, а също и от дебел пуловер, тъй като зимата щеше да дойде. Нямаха достатъчно купони за дрехи за двете. Трябваше да бъдат обувки. Колкото до пуловера, може би щеше да успее да намери някъде в къщата стара плетена дреха, да я разплете и да оплете пуловер за Нанси. Беше го правила и преди, но работата бе бавна и досадна и тя не бе във възторг от такава перспектива. Нямаше ли да е прекрасно да може да купи нова вълна — розова или жълта, дебела и мека, и да оплете на Нанси нещо наистина хубаво.

Вратата зад тях се отвори и се затвори. Нахлу студен въздух. Още един посетител. Нито Пенелопе, нито баща й помръднаха. Стъпки. Мъж. Няколко разменени с госпожа Триуей думи. После бавното и колебливо тропане на ботуши, докато новодошлият прекосяваше помещението. След десетина минути Пенелопе го забеляза. Тя все още мислеше за пуловера на Нанси, когато обърна глава и го погледна. Видя го в гръб — това можеше да е само майорът, който се бе качил в джипа. Тъмнозелена униформа, зелена барета. Не бе възможно да бърка. Наблюдаваше го, докато той се приближаваше бавно към тях със събрани на гърба длани. После, когато бе само на няколко метра, се обърна, осъзнавайки присъствието им и вероятно не желаейки да ги безпокои. Беше висок и слаб, лицето му не беше забележително с нищо, освен с удивително светлите и ясни сини очи.

Пенелопе срещна погледа му и се смути, че са я уловили да гледа втренчено. Извърна се. Остави на Лорънс да наруши мълчанието. Той сякаш изведнъж забеляза новодошлия и вдигна глава, за да види кой може да бъде.

Нов порив на вятъра и ново потреперване на прозорците, след което Лорънс каза:

— Добър ден.

— Добър ден, сър.

Лорънс бе присвил учудено очи под периферията на голямата черна шапка.

— Вие не сте ли мъжът, когото видяхме да потегля с джипа?

— Точно така, сър. Вие бяхте от другата страна на пътя. И аз реших, че съм ви разпознал — говореше спокойно, гласът му беше малко по-висок от нормалното.

— Къде е сержантът?

— Долу, на пристанището.

— Не ви беше необходимо много време, за да намерите това място.

— Тук съм от три дни, но едва сега имам възможност да я посетя.

— Искате да кажете, че сте знаели за галерията?

— Но, разбира се. Кой не знае?

— Много хора.

Друга пауза, по време на която Лорънс оглеждаше непознатия. В такива случаи погледът му беше остър и проницателен — нещо, което твърде много хора намираха за изнервящо. Майорът от Кралския флот обаче изобщо не бе смутен. Просто чакаше. Лорънс, на когото това спокойствие се понрави, видимо се отпусна. И каза рязко:

— Аз съм Лорънс Стърн.

— Помислих, че може би сте вие. Надявах се да сте вие. За мен е чест да ви срещна.

— А това е дъщеря ми, Пенелопе Кийлинг.

— Приятно ми е — каза той, но не пристъпи напред и не подаде ръка.

Пенелопе каза:

— Здравейте.

— По-добре ни кажете името си.

— Ломакс, сър. Ричард Ломакс.

— Е, майор Ломакс — Лорънс потупа мястото до себе си, елате и седнете. Карате ме да се чувствам неудобно, като стоите там.

Все така спокоен, майор Ломакс прие предложението му и седна от другата страна на Лорънс. Наведе се напред отпуснат, с длани между коленете.

— Вие сте основали галерията, нали, сър?

— Аз и много други хора. В началото на 20-те. Някога това беше параклис. Стоеше празен от години. Получихме го за нищо, но оставаше проблемът да поставим тук само най-добрите картини. Да оформим ядрото на рядка колекция. Всички ние дарихме любимите си работи. Вижте — облегна се назад и посочи с бастуна си: — Станхоуп Форбс[3]. Лора Найт. Колко е красива.

— И необикновена. Винаги я свързвам с площади.

— Тази е рисувана в Порткърно[4] — продължи да посочва с бастуна.

— Ламорна Бърч[5]. Манингс[6]. Монтагю Доусън[7]. Томас Мили Доу[8]. Ръсел Флинт[9]…

— Трябва да ви кажа, сър, че баща ми имаше ваша картина. За нещастие, когато почина, къщата му беше продадена, а с нея — и картината…

— Коя беше?

Продължиха да разговарят. Пенелопе престана да ги слуша. Престана да мисли за дрехите, от които Нанси имаше нужда, но вместо това започна да мисли за вечерята. С какво можеше да ги нахрани? Макарони със сирене? Беше останало малко „Чедър“ от дажбата за седмицата, можеше да го настърже и да приготви сос от него. Или пък карфиол със сирене. Но бяха яли тази гозба само преди два дни и децата щяха да се оплакват.

— … нямате ли съвременни работи тук?

— Както виждате. Това тревожи ли ви?

— Не.

— Значи харесвате картини?

— Обожавам Миро[10] и Пикасо. Шагал[11] и Брак[12] ме изпълват с радост. Дали го мразя.

Лорънс се засмя.

— Сюрреализъм. Култ. Но скоро, след края на войната, ще се случи нещо прекрасно. Аз и моето поколение и дори следващото вече направиха всичко, което могат. Възможността да настъпи революция в изкуството ме изпълва с огромно вълнение. Дори само поради тази причина ми се иска отново да бъда млад. Защото един ден те ще дойдат. Както дойдохме ние. Млади мъже с дълбоко проникновение, силно развито възприятие и чутовен талант. Те ще дойдат, за да рисуват не залива и морето, лодките и блатата, а топлината на слънцето и цвета на вятъра. Съвсем нова идея. Каква движеща сила е това! Каква жизненост! Прекрасно! — въздъхна. — А аз няма да го доживея. Чудно ли е, че съжалявам? Ще пропусна всичко.

— Дори един човек прави много през живота си.

— Вярно е. Но е трудно да не бъдеш алчен. В човешката природа е заложено винаги да иска повече.

Отново настъпи мълчание. Пенелопе, която мислеше за вечерята, погледна часовника си. Четири без петнайсет. Докато стигнат до „Карн Котидж“, щеше да стане почти пет.

— Да тръгваме, татко.

Той не я чу.

— Хм?

— Казах, че е време да се прибираме.

— Да. Да, разбира се — понечи да се изправи, но майорът го изпревари и скочи на крака, готов да му помогне. — Благодаря ви… много сте мил. Възрастта е нещо ужасно — най-накрая с мъка се изправи. — Но артритът е дори по-лош. Не съм рисувал от години.

— Съжалявам.

Когато най-после бяха готови да тръгнат, майор Ломакс ги съпроводи до вратата. Вече навън, на ветровития павиран площад, беше паркиран джипът му. Той се извини:

— Иска ми се да можех да ви закарам у дома, но нямаме право да качваме цивилни.

— Предпочитаме да вървим — увери го Лорънс. — Не бързаме. Беше приятно да си поговоря с вас.

— Надявам се да се видим отново.

— Но, разбира се. Трябва да дойдете на обяд или вечеря — остана така за миг, замислил се върху блестящата си идея. Пенелопе, със свито сърце, знаеше съвсем точно какви ще бъдат следващите му думи. Сръга го с лакът в ребрата, но той не обърна внимание на предупреждението й, а и беше прекалено късно. — Елате довечера.

Тя изсъска ядосано:

— Татко, няма нищо за вечеря. Дори не знам какво ще ядем.

— О! — изглеждаше наранен и разочарован.

Майор Ломакс изглади обаче нещата:

— Много мило, че ме поканихте, но се страхувам, че довечера не ми е удобно.

— Друг път може би.

— Да, сър. Благодаря ви. Някой друг път с удоволствие ще дойда.

— Ние сме си винаги у дома.

— Хайде, татко.

— Довиждане, майор Ломакс — вдигна бастуна си за сбогом и тръгна, най-после подчинявайки се на волята на Пенелопе. Но пак имаше своите възражения:

— Това беше грубо — укори я. — Софи никога не връщаше гост дори ако можеше да му предложи само хляб и сирене.

— Е, може да дойде друг път.

Хванати за ръце, те се заспускаха по павираните улици към пристанището, което беше първата точка по дългия обратен път до дома. Тя не погледна назад, но имаше чувството, че майор Ломакс стои до джипа, където го бяха оставили, и гледа след тях. Накрая завиха на ъгъла до „Слайдинг Текъл“ и изчезнаха от полезрението му.

Следобедното вълнение, дългата разходка и щедрите глътки свеж въздух умориха доста стареца. Пенелопе изпита облекчение, когато най-после го поведе през градината и отворената входна врата на „Карн Котидж“. Той веднага се отпусна на един стол и започна бавно да възвръща нормалното си дишане. Тя свали шапката от главата му и я окачи на гвоздея, а после свали и шала от врата му. Взе едната му ръка и без да сваля ръкавицата, леко я разтри, като че ли този мил жест на обич можеше да върне живота във восъчножълтите му изкривени пръсти.

— Следващия път, когато ходим в галерията, татко, ще се върнем с такси.

— Трябваше да вземем бентлито. Защо не го взехме?

— Защото не можем да получим бензин за него.

— Да, не е от кой знае каква полза без бензин.

След малко той се беше възстановил достатъчно, за да отиде в дневната. Тя му помогна да седне на любимия си стол с възглавничките.

— Ще ти направя чаша чай.

— Не си прави труда. Ще поспя малко.

Облегна се назад и затвори очи. Тя коленичи пред камината, запали хартията и изчака, докато пламнат съчките и въглените. Той отвори очи.

— Огън през август?

— Не искам да настинеш — изправи се. — Добре ли ти е?

— Разбира се — усмихна й се с благодарност и любов. — Благодаря ти, че дойде с мен. Беше един хубав следобед.

— Радвам се, че ти хареса.

— А аз — че се срещнах с онзи млад човек. Разговорът с него беше истинско удоволствие. Отдавна не съм разговарял така. Много отдавна. Ще го поканим на вечеря, нали? Бих искал да го видя отново.

— Да, разбира се.

— Трябва да помолим Ърни да застреля няколко гълъба. Вероятно с удоволствие би хапнал гълъб… — очите му отново се затвориха. Тя го остави.

В края на август реколтата беше прибрана, американските рейнджъри се бяха разположили в лагера на върха на хълма, а времето се развали.

Реколтата беше добра и фермерите бяха доволни. Без съмнение, когато му дойдеше времето, земеделското министерство щеше да ги похвали. Що се отнася до американските войници, те нямаха кой знае колко голямо влияние върху живота в Порткерис, както някои се страхуваха. Мрачните предсказания на верните посетители на църквата се оказаха безпочвени — в града не се разхождаха пияни войници, нямаше нито кавги, нито изнасилвания. Напротив, войниците имаха безупречни маниери и се държаха изключително добре. Млади, високи и дългокраки, ниско подстригани, облечени в маскировъчни якета и червени барети, с ботуши с гумени подметки, те вървяха по улиците и ако се изключеха няколко стандартни подсвирквания и приятелските им думи към децата, чиито джобове скоро бяха издути от шоколади и дъвки, присъствието им не оказваше абсолютно никакво влияние на всекидневния живот на малкия град. Спазвайки заповедите, дадени им вероятно от съображения за сигурност, те не се набиваха в очи и между лагера и пристанището пътуваха наблъскани в задната част на камионите или в джиповете. В тези случаи те се чувстваха длъжни да подсвиркват на всяка млада жена, която срещаха по пътя, вероятно за да оправдаят лошата репутация, която им се приписваше. Но дните минаваха, изтощителните им тренировки продължаваха и генерал Уотсън-Грант се оказа прав. Войниците, които всеки ден пътуваха по море до скалите Боскарбен, изкачваха ги и после слизаха обратно, вечер не мислеха за нищо друго, освен за горещ душ, храна и сън.

Сякаш за да им причини още повече неудобства, времето изведнъж стана отвратително след продължилите дълго слънчеви седмици. Северозападният вятър бе силен, барометърът падна и дъждът започна да се излива на талази от ниско надвисналите сиви облаци, които прииждаха откъм океана. Долу, в града, мокрите павета на тесните улици блестяха като рибешки люспи, а канавките бяха пълни с вода и прогизнали боклуци. В „Карн Котидж“ лехите се размиха, едно старо дърво изгуби един клон, а в кухнята нямаше място от мокрото пране, тъй като нямаше къде другаде да го сушат.

Както отбеляза Лорънс, количеството дъжд беше достатъчно да убие ентусиазма на всекиго.

Морето беше сиво и ядосано. Големи буреносни вълни се разбиваха с грохот в северния плаж, оставяйки нанос далеч зад обичайната линия на водата. Но на брега бяха изхвърлени и други предмети, много по-интересни от наноса и обичайните боклуци. Останките на търговски кораб, потопен в Атлантическия океан преди месеци или седмици и най-накрая изхвърлен от прилива, един-два спасителни пояса, няколко разнебитени платформи и доста голям брой дървени щайги.

Бащата на Ърни Пенбърт, който бе излязъл рано една сутрин с коня и каруцата си, ги бе видял пръв. В единайсет часа същия ден Ърни се появи пред задната врата на „Карн Котидж“. Пенелопе белеше ябълки, вдигна поглед и го видя. От черния му шлифер капеше вода, а над носа му бе нахлупена прогизнала шапка. Но се усмихваше широко.

— Искате ли компот от праскови?

— Компот от праскови ли? Сигурно се шегуваш.

— Татко има две щайги компоти от праскови в магазина. Намерил ги е на северния плаж. Донесе ги и отворихме един. Калифорнийски праскови. Като пресни са.

— Какъв късмет! Наистина ли ще ни дадете няколко?

— Отделил е шест за вас. Реши, че децата ще ги харесат. Каза да слезете долу, ако искате. Може да ги вземете по всяко време.

— Той е светец! О, Ърни, благодаря ти. Ще сляза още днес следобед, докато не е променил решението си.

— Няма да го промени.

— Искаш ли да хапнеш с нас?

— Не, по-добре да се връщам. Но ви благодаря.

Веднага след като обядва, Пенелопе обу ботуши, закопча догоре стария жълт шлифер, нахлупи вълнена шапка и тръгна. Носеше две здрави пазарски кошници и щом свикна със силата на вятъра, който понякога заплашваше да я вдигне във въздуха — и с потоците вода, които плющяха право лицето й, лошото време започна да повдига духа й и тя дори се зарадва на разходката. Когато пристигна, й се стори, че градът е безлюден. Бурята беше затворила всички вкъщи, но чувството за самота или по-скоро — че имаше целия град за себе си, само усили задоволството й. Чувстваше се безстрашна като някой смел изследовател.

Зеленчуковият магазин на господин Пенбърт беше по средата на пътя до пристанището. До него можеше да се стигне и по лабиринт от задни улички, но тя избра шосето, което следваше брега, и така се озова право в лапите на бурята. Приливът беше придошъл, пристанището бе покрито с мътна сива вода. Чайките кряскаха, летейки във всички посоки, рибарските лодки се люлееха на котвите, а в далечния край на северния плаж видя десантните кораби, които се люлееха силно над водата. Очевидно времето беше прекалено лошо дори за войниците, които не смееха да излязат в морето.

Изпита облекчение, когато най-после стигна до зарзаватчийницата — малка триъгълна сграда на пресечката на две тесни улици. Отвори вратата, влезе и чу звънчето да пропява над главата й. Магазинът беше празен, във въздуха се носеше приятният мирис на пащърнак, ябълки и пръст, но когато затвори вратата, завесата в задната стена се повдигна и се появи господин Пенбърт, облечен както винаги в дебел плетен вълнен жакет и шапка във формата на гъба.

— Аз съм — каза тя, без да има нужда, докато от нея по пода капеше вода.

— Така си и помислих — имаше черните очи както синът си и същата усмивка, макар и с по-малко зъби. — Слезе до града, а? Какъв отвратителен ден! Но бурята вече утихва и вероятно ще спре до довечера. Чух прогнозата за времето по радиото. Получи съобщението ми, нали? Ърни ти е казал за компотите от праскови?

— Защо мислиш, че съм тук? Нанси не е опитвала праскова през живота си.

— По-добре ела отзад. Държа ги скрити. Ако хората разберат, че имам компоти от праскови, ще умра.

Той задържа завесата встрани и тя внесе кошниците в претъпканото помещение в задната част на магазина, което служеше едновременно за склад и офис. Тук гореше печка на въглища, оттук господин Пенбърт провеждаше телефонните си разговори и си приготвяше чай, когато нямаше клиенти. Днес миришеше силно на риба, но Пенелопе дори не забеляза, защото вниманието й бе изцяло погълнато от ламаринените кутии, които запълваха всяка свободна повърхност… Късметът на господин Пенбърт от сутринта.

— Каква находка! Ърни каза, че си ги намерил на северния плаж. Как успя да донесеш тук всичките тези щайги?

— Помогна ми съседът. Пренесох ги с каруцата. Шест ще са ти достатъчни, нали?

— Повече от достатъчни.

Той сложи по три във всяка кошница.

— А искаш ли риба?

— Защо?

Господин Пенбърт изчезна под бюрото си и извади източника на силната миризма на риба. Пенелопе, като погледна в кофата, видя, че е пълна догоре със скумрии.

— Едно от момчетата излезе тази сутрин и размених малко от прасковите за риба. Госпожа Пенбърт не яде скумрия, казва, че е мръсна риба. Реших, че може да са ви от полза. Пресни са.

— Ако мога да взема шест, ще са ни достатъчни за вечеря.

— Прекрасно каза господин Пенбърт. Като порови малко, извади стар вестник, уви рибата и я остави върху кутиите с компот.

— Готово.

Пенелопе вдигна кошниците. Бяха много тежки. Господин Пенбърт смръщи вежди.

— Ще се справиш, нали? Не са ли прекалено тежки за теб? Мога да ги донеса следващия път, когато имам път с каруцата към вас, но скумрията няма да е прясна, ако престои още един ден.

— Ще се справя.

— Е, надявам се храната да ви хареса… — изпрати я до вратата.

— Как е Нанси?

— Разцъфтява.

— Кажи на двете с Дорис скоро да дойдат да ни видят. Не съм ги виждал месец или дори повече.

— Ще им кажа. И ти благодаря, Пенбърт, толкова съм ти благодарна.

Натоварена с прасковите и рибата, Пенелопе тръгна към вкъщи. Тъй като следобедът бе напреднал, по улиците имаше повече хора — бяха излезли да пазаруват или по някаква работа. Господин Пенбърт се оказа прав за прогнозата за времето. Беше настъпил отливът, вятърът вече започваше да утихва, дъждът — също. Тя вдигна глава и високо в небето зад черните облаци видя ивица синьо небе. Тръгна бързо. Чувстваше се сравнително в добро настроение, тъй като поне веднъж нямаше да се тревожи какво ще вечерят всички. Но след малко усети тежестта на кошниците, ръцете я заболяха, струваше й се, че ще изхвръкнат от раменната става. Хрумна й, че може би беше сгрешила, като беше отказала на предложението на господин Пенбърт да й ги донесе, но почти веднага прогони тази мисъл от главата си заради шума на бързо приближаващ се автомобил. Идваше откъм северния плаж, зад нея.

Пътят бе тесен, а локвите — дълбоки. Тъй като гледаше да не я залее поток от мръсна вода, тя отстъпи встрани с намерението да изчака колата да отмине. Автомобилът се стрелна покрай нея, но на няколко метра по-нататък внезапно спря. И тя видя открития джип и двамата униформени мъже, които обикновено пътуваха с него. Майор Ломакс и сержантът. Джипът остана на мястото си с работещ двигател, но майор Ломакс слезе и отиде при нея.

И без никакви предисловия каза:

— Струвате ми се доста натоварена.

Благодарна за предложеното извинение да се отърве от кошниците, Пенелопе ги остави на земята и се обърна към него.

— Да, така е.

— Срещнахме се онзиден.

— Помня.

— На пазар ли сте били?

— Не. Отидох да взема тези неща. Подариха ми ги. Шест кутии компот от праскови. Били изхвърлени тази сутрин на северния плаж. И малко скумрия.

— Къде ги носите?

— У дома.

— И къде е това?

— На върха на хълма.

— Не може ли да ви ги доставят?

— Не.

— И защо?

— Защото ще ми трябват за довечера.

Развеселен, той се усмихна. Усмивката направи нещо необикновено с лицето му и я накара да го погледне — и наистина за първи път да го види. „Незабележителен“ беше първата й присъда за него в деня, в който се бяха срещнали в галерията, но сега видя, че, напротив, той въобще не беше незабележителен, защото правилните му черти, странно бляскавите му очи и тази неочаквана усмивка му придаваха необикновен чар.

Той каза:

— Може би ще можем да ви помогнем.

— Как?

— Не можем да ви качим в джипа, но не виждам защо сержант Бъртън да не може да закара прасковите ви у дома.

— Няма да намери пътя.

— Подценявате го — наведе се и вдигна кошниците. И каза, доста троснато: — Не бива да носите толкова тежък товар. Ще си причините някое страдание.

— Нося тежко непрекъснато. На всички се налага сами да носим покупките си…

Той не обърна внимание на думите й. Вече беше тръгнал към джипа. Пенелопе, все още слабо протестирайки, се спусна след него.

— Мога да се справя…

— Сержант Бъртън.

Сержантът изгаси двигателя.

— Сър?

— Тези неща трябва да бъдат доставени — и решително остави кошниците на задната седалка на джипа. — Младата дама ще ти даде указания.

Сержантът се обърна към нея и зачака учтиво. Не й оставаше нищо друго, освен да се подчини.

— … нагоре по хълма, надясно, като стигнете до гаража на Грабни, после следвайте пътя, докато не стигнете до върха. Има висока стена, а къщата се казва „Карн Котидж“. Ще трябва да оставите джипа на пътя и да прекосите градината.

— Има ли някой у вас, госпожице?

— Да. Баща ми.

— Как се казва, госпожице?

— Господин Стърн. Ако не ви чуе… Ако никой не отговори на звънеца, просто оставете кошниците на прага.

— Добре, госпожице — той чакаше.

Майор Ломакс каза:

— Значи всичко е наред. Продължавайте, сержант. Аз ще продължа пеш. Ще се видим отново в щаба.

— Сър.

Сержантът отдаде чест, запали двигателя и потегли, а товарът изглеждаше странно — по домашному и на подходящото място — на задната седалка на джипа. Зави зад ъгъла, когато стигна до „Лайф боут Хаус“, и се скри от погледите им. Пенелопе остана с майора. Смутена от този неочакван обрат на събитията, се чувстваше неудобно. Беше и недоволна от външния си вид — нещо, което обикновено ни най-малко не я притесняваше. Можеше само да свали грозната вълнена шапка и да тръсне глава, за да освободи косата си, след което напъха шапката в джоба на шлифера си.

Той каза:

— Да тръгваме, а?

Дланите й бяха студени, така че пъхна и тях в джобовете.

— Наистина ли искате да вървите пеш? — попита, изпълнена със съмнение.

— Нямаше да съм тук, ако не исках.

— Нямате ли някаква работа?

— Каква например?

— Да планирате обучението на войниците или да пишете доклад?

— Не. Останалата част от деня е моя.

Закрачиха. Изведнъж тя се сети за нещо.

— Надявам се сержантът ви да няма проблеми. Сигурна съм, че не е разрешено да пренася с джипа покупките на цивилните.

— Само аз мога да го наказвам. Сега сигурна ли сте, че няма да пострада?

— Бях военнослужеща около два месеца, така че знам всичко за правилата и заповедите. Не ми позволяваха да нося дамска чанта и чадър, поради което животът ми бе много по-труден.

Той като че ли се заинтересува.

— Кога бяхте военнослужеща?

— О, много отдавна. През 1940-а. Служих в Портсмът.

— И защо напуснахте службата?

— Забременях. Омъжих се и родих бебето.

— Разбирам.

— Тя е почти на три. Казва се Нанси.

— Съпругът ви във флота ли е?

— Да. В Средиземно море, мисля. Никога не съм сигурна.

— Откога не сте го виждали?

— О… — не можеше да си спомни, а и не искаше. — От векове — облаците високо горе се раздалечиха за миг и слънчевата светлина започна да струи през тях. Мокрите улици я отразиха и стените на къщите светнаха в златисто. Удивена, Пенелопе обърна лице към това сияние: — Наистина се прояснява. Господин Пенбърт се оказа прав. Слушал прогнозата за времето и каза, че бурята ще спре. Вечерта може да бъде красива.

— Да, вероятно.

Слънцето изчезна така бързо, както се бе и появило. И всичко отново посивя. Но поне дъждът беше спрял. Тя каза:

— Нека не минаваме през града. Да вървим покрай морето и да минем през гарата. Там има стъпала, които излизат точно пред хотел „Уайт Кепс“.

— Добре. Все още не съм научил всички улици в града, но предполагам, че вие го познавате като линиите на дланта си. Винаги ли сте живели тук?

— През лятото. През зимата живеехме в Лондон. А ваканциите прекарвахме във Франция. Майка ми беше французойка. Имахме приятели там. Но сме в Порткерис, откакто избухна войната. И предполагам, че ще останем, докато не свърши.

— А съпругът ви? Не иска ли да сте при него, когато слиза на брега?

Бяха свили в тясна уличка, успоредна на брега. Приливът бе оставил тук малки камъчета, водорасли и части от въжета. Тя спря, взе едно камъче и го хвърли във водата. Каза:

— Нали ви казах. Той е в Средиземно море. А дори и да можех да бъда с него, пак щях да остана тук, защото трябва да се грижа за татко. Майка ми загина по време на бомбардировка през 1941-ва. Така че трябва да остана с него.

Той не каза, че съжалява. А отново:

— Разбирам — звучеше така, сякаш наистина разбираше.

— Не живеем само тримата — аз, той и Нанси. С нас живеят още Дорис и двете й момчета. Евакуираха ги от Лондон и ги настаниха у нас. Тя е вдовица. Така и не се върна в Лондон — погледна го. — Татко много се зарадва на възможността да разговаря с вас онзиден в галерията. И се ядоса, защото не ви поканих на вечеря. Каза, че съм груба. Не исках да бъда груба. Просто нямаше нищо за ядене.

— И аз много се зарадвах на срещата ни. Като разбрах, че съм изпратен тук, си помислих, че може би ще видя известния Лорънс Стърн. Но нямах представа, че наистина ще се случи. Мислех, че ще е прекалено стар и немощен, за да излиза. Когато ви видях там, от другата страна на пътя, срещу щаба, веднага разбрах, че е той. А когато влязох в галерията и ви видях, просто не можех да повярвам на късмета си. Какъв художник! — сведе поглед към нея. — Вие наследили ли сте таланта му?

— Не. Което е голямо разочарование. Често виждам нещо толкова красиво, че красотата причинява болка — като например стара ферма или напръстник, поникнал в някой жив плет. И така ми се иска да уловя красотата и да я пресъздам на платно, за да я запазя завинаги. Но, разбира се, не мога.

— На човек никога не му е лесно да живее със слабите си страни.

Мина й през ума, че той не прилича на човек, който знае какво означава изразът „слаби страни“.

— Вие рисувате ли?

— Не. Защо питате?

— Слушах разговора ви с татко. Говорехте така, сякаш сте познавач.

— Ако е така, това най-вероятно се дължи на факта, че бях отгледан от майка с много артистична и творческа натура. Щом проходих, бях разведен из всички галерии и музеи в Лондон. И принуден да посещавам концерти.

— Звучи така, сякаш е било възможно завинаги да се отвратите от културата.

— Не. Мама беше изключително тактична, а и умееше още да направи преживяването интересно и забавно.

— А баща ви?

— Баща ми работеше на стоковата борса.

Тя се замисли. Животът на другите хора винаги е толкова очарователен.

— Къде живеехте?

— „Кадогън Гардънс“. Но след смъртта на татко майка ми продаде къщата, защото беше прекалено голяма, и се преместихме в по-малка на „Пемброук Скуеър“. Тя е там и сега. Остана там по време на бомбардировките. Каза, че по-скоро би умряла, отколкото да живее извън Лондон.

Пенелопе се замисли за Доли Кийлинг, отседнала на сигурно място в хотел „Куумби“, заета в игра на бридж с лейди Биймиш и в писане на любящи писма до Амброуз. Въздъхна, защото мисълта за Доли винаги я потискаше. Изпитваше чувство на вина, защото може би беше редно да поканят Доли да им погостува в „Карн Котидж“ поне няколко дни, за да види внучката си. Или да й предложат Пенелопе и Нанси да й погостуват в хотел „Куумби“. Но и двете идеи бяха така ужасяващи, че й беше по-лесно да ги изхвърли от ума си и да започне да мисли за нещо друго.

Тесният път ги поведе нагоре по хълма. Бяха оставили морето зад себе си и сега вървяха между две редици варосани малки къщи, в които живееха рибарите. Отвори се врата и навън излезе котка, следвана от жена с кош пране в ръце, което започна да простира на опънатото пред къщата въже. Слънцето отново се показа и този път грееше силно. Жената обърна усмихнатото си лице към него.

— Така е малко по-добре, нали? Не съм виждала такъв дъжд, какъвто се изля тази сутрин. Не след дълго времето ще бъде прекрасно.

Котката се уви около глезените на Пенелопе. Тя се наведе да я погали. Продължиха. Тя извади ръцете си от джобовете и разкопча шлифера си. Каза:

— Защо отидохте в Кралския флот? Защото не пожелахте да работите на стоковата борса? Да не би заради войната?

— Заради войната. Но и не исках да съм на стоковата борса. Завърших класическа и английска литература в университета и получих работа като учител на момчета в начално училище.

— А научиха ли ви в Кралския флот да катерите скали?

Той се усмихна.

— Не. Катерех ги дълго преди това. Изпратиха ме в пансион в Ланкашър и един от тамошните учители ни водеше да катерим скалите при езерото. Запалих се по този спорт още четиринайсетгодишен и просто продължих да се катеря по скали през целия си живот.

— А изкачвали ли сте скали в чужбина?

— Да. В Швейцария и Австрия. Исках да отида в Непал, но това означаваше месеци подготовка и пътуване и така и не успях да отделя време.

— Скалите в Боскарбен сигурно ви се виждат нищо в сравнение с Матерхорн.

— Не — увери я той сухо — не. И тези скали не са лесни за катерене.

Продължиха по пътя, изкачиха се на върха на хълма и поеха по скритите виещи се пътечки, които гостите на града изобщо не откриваха, после поеха по стъпалата от гранит, които бяха толкова стръмни, че на Пенелопе не й остана дъх за разговори. Последният ред стъпала се виеше на зигзаг по предната стена на скалата между гарата и главния път и накрая ги изведе директно пред хотел „Уайт Кепс“.

Загрята от физическото усилие, Пенелопе се подпря на стената, за да си почине и да изчака дишането й да се нормализира, а сърцето й да спре да бие учестено. Майор Ломакс, който вървеше зад нея, като че ли въобще не се беше уморил. Тя забеляза, че дежурният войник ги гледа безстрастно от другата страна на пътя, но изражението му не издаваше нищо.

Когато възвърна способността си да говори, каза:

— Чувствам се като пребита.

— Нищо чудно.

— Не съм изкачвала тези стъпала от години. Когато бях малка, дотичвах тук горе от плажа. Беше нещо като самоналожен тест за издръжливост.

Тя се обърна, подпряла ръце на върха на стената, и погледна надолу по пътя, от който бяха дошли. Морето бе вече по-спокойно и отразяваше синия цвят на ясното небе. Далеч долу на плажа един мъж разхождаше кучето си. Вятърът бе утихнал до свеж бриз и от прогизналите от дъжда градини се носеше мирис на влажен мъх, който я настрои носталгично. Изненадана от прилива на чувства, Пенелопе почувства безумен екстаз, какъвто не познаваше от детство.

Замисли се за последните две години, за скуката, за ограничеността на това съществуване, за липсата, на каквито и да е очаквания. И ето че сега завесите се отвориха само за миг и вятърът нахлу през отворения прозорец, разкриващ кръгозора, който бе там през цялото време и я чакаше. Кръгозор, пълен с възможности.

Щастието бе нещо, което помнеше от дните преди войната, преди Амброуз и преди шокиращата смърт на Софи. Щастието бе нещо, като да си отново млад. „Но аз съм млада. Само на двайсет и три съм.“ Извърна се от стената и обърна лице към мъжа, застанал до нея. Беше изпълнена с благодарност към него, защото в известен смисъл той беше причината тя да си припомни щастието.

Откри, че я гледа, и се запита колко ли долавя, какво ли знае. Но неподвижността и мълчанието му не разкриваха нищо. Тя каза:

— Трябва да си вървя. Татко ще се чуди какво е станало с мен. Той кимна в знак, че разбира. Щяха да си кажат довиждане и да се разделят. Той щеше да прекоси пътя, да върне поздрава на дежурния войник, да изкачи стъпалата и да изчезне през стъклената врата. И тя може би нямаше да го види никога вече. Каза:

— Бихте ли искали да дойдете на вечеря?

Той не отговори веднага и за един ужасен миг тя си помисли, че ще откаже. После той се усмихна:

— Много мило.

Изпита облекчение.

— Тази вечер?

— Сигурна ли сте?

— Напълно. Татко така ще се радва да ви види отново. Ще можете да продължите разговора си.

— Благодаря ви. За мен ще бъде удоволствие.

— Тогава около седем и трийсет — звучеше ужасно формално. — Аз… Мога да ви поканя, защото поне веднъж има какво да ядем.

— Нека позная. Скумрия и компот от праскови?

Формалността и сдържаността се изпариха. Двамата избухнаха в смях и тя знаеше, че никога няма да забрави този весел звук, защото това беше първата им споделена шега.

Завари Дорис да прелива от любопитство.

— Какво става тук? Гледам си аз работата и ето че се появява сержантът с кошниците ти. Поканих го на чаша чай, но той отговори, че не може да остане. Къде го намери?

Пенелопе седна на кухненската маса и разказа за неочакваната среща. Дорис слушаше с ококорени очи. Когато Пенелопе свърши, извика радостно:

— Ако питаш мен, изглежда, имаш ухажор…

— О, Дорис, поканих го на вечеря.

— Кога?

— Довечера.

— А той ще дойде ли?

— Да.

Лицето на Дорис помръкна.

— О, по дяволите! — облегна се назад, самото олицетворение на отчаянието.

— Защо „по дяволите“?

— Няма да бъда тук. Ще водя Кларк и Роналд на опера в Пензанс — ще гледаме „Микадо“[13].

— О, Дорис. Разчитах, че ще бъдеш тук. Не може ли да го отложиш?

— Не, не може. Организирано е пътуване с автобус, а и ще я изпълняват само две вечери. Момчетата очакват това развлечение от седмици, горките! — на лицето й се изписа примирение. — Нищо не може да се направи. Ще ти помогна с готвенето, преди да тръгна, и ще сложа Нанси да спи. Обаче не мога да ти кажа колко съм ядосана, че ще изпусна забавлението. В къщата не е идвал приличен мъж от години.

Пенелопе не спомена Амброуз. Вместо това попита:

— Ами Ърни? Той е приличен мъж.

— Да. Нищо му няма — но бедният Ърни бързо бе отхвърлен.

— Обаче той не се брои.

Като две млади момичета, завладени от невинно вълнение, те се захванаха за работа — обелиха зеленчуците, направиха салата, подредиха старата маса, почистиха отдавна неизползваните сребърни прибори, излъскаха кристалните винени чаши. Лорънс, пъргав като никога, стана от стола и слезе предпазливо в мазето, където в по-щастливи времена държеше значителните си запаси френско вино. Сега вече беше останало съвсем малко, но той се върна с бутилка евтино алжирско вино и прашна бутилка порто, която внимателно преля в гарафата. Пенелопе знаеше, че на никой гост не би могло да се окаже по-голямо внимание.

В седем и двайсет и пет Нанси беше вече в леглото, Дорис и момчетата бяха излезли и всичко беше готово. Пенелопе изтича горе в стаята си, за да се погрижи за външността си. Облече чиста блуза, обу на бос крак червени сандали с висок ток, вчеса косата си, сплете я на плитка, нави я и я забоде с шнола. Нямаше пудра, нито червило и отдавна бе използвала и последната капка парфюм. Хвърли дълъг и критичен поглед в огледалото и си позволи да изпита леко задоволство. Приличаше на гувернантка. Намери гердан от червени мъниста, закопча го около врата си и в този миг чу портата в дъното на градината да се отваря и да се затваря. Отиде до прозореца и видя Ричард Ломакс да върви през уханната градина по пътеката към къщата. Забеляза, че и той се бе преоблякъл — вече не беше със строгата униформа, а бе обул тъмнозелен панталон от ленен габардин и кестенявокафява риза. Носеше дискретно скрит пакет, който можеше да е само бутилка.

Откакто се бяха разделили, тя копнееше да го види и предчувстваше новата им среща. Но сега, като го гледаше да се приближава и знаеше, че след миг ще звънне на входната врата, изпадна в паника. „Студени крака“ — така Софи наричаше това униване на сърцето, причинено от необмислено действие, за което внезапно започваш да съжаляваш. Ами ако вечерта не се окажеше успешна, а се провалеше? И най-вече защото веселата Дорис не беше тук, за да й помогне… Бе съвсем възможно да е сгрешила по отношение на Ричард Ломакс. Може би мимолетният екстаз, неочакваното щастие и необикновеното чувство за близост бяха просто част от илюзия, породена от собствения й дух и настроението й, от изгряването на слънцето след дъждовните дни…

Отдалечи се от прозореца, хвърли последен поглед на отражението си в огледалото, намести червения гердан, излезе от стаята и заслиза по стълбите. Чу звънеца. Прекоси преддверието и отвори вратата, а той се усмихна:

— Надявам се, че не съм закъснял, нито пък подранил.

— Не, точно навреме. Лесно ли намери пътя?

— Не беше трудно. Каква красива градина!

— Бурята не й се отрази добре — отстъпи назад. — Заповядай.

Той влезе и свали зелената си барета с червената ивица и сребърната значка и я остави върху шкафа. Обърна се към нея и й подаде пакета.

— Това е за баща ти.

— Колко мило.

— Той пие ли скоч?

— Да…

Всичко щеше да е наред. Не беше сбъркала — той не беше обикновен. А много специален, защото беше донесъл със себе си в „Карн Котидж“ не само блясък, но и спокойствие. Спомни си какво беше, когато Амброуз беше тук. Напрежението и мълчанието. Всички, подвластни на атмосферата, ставаха раздразнителни и мрачни. Но този висок непознат ги караше да се чувстват удобно дори само с присъствието си. Сякаш беше дългогодишен приятел, отбил се, за да поднови познанството, да споделят новини. Усещането за нещо познато се върна и този път беше дори още по-силно. Толкова силно, че едва ли не очакваше вратата на дневната да се отвори и от там да излезе Софи, засмяна и разговорлива, да прегърне младия мъж и да го целуне и по двете бузи. „О, мили мой, толкова се радвам да те видя отново.“

— … но отдавна вече нямаме в къщата. От месеци. Той ще бъде очарован. В дневната е, чака ви… — отиде да отвори вратата. — Татко. Гостът ни дойде… и ти е донесъл подарък…

— Колко ще продължи службата ви? — попита Лорънс.

— Нямам представа, сър.

— Не бихте ми казали, дори и да знаехте. Смятате ли, че догодина ще бъдем готови да нахлуем в Европа?

Ломакс се усмихна, но не издаде нищо.

— Надявам се, сър.

— Тези американци… Като че ли винаги пазят всичко за себе си.

— Не са тук, за да се веселят или да празнуват. Те са професионалисти и са съвсем отделна част със свои собствени офицери, столова и начини за забавление.

— Как се разбираш с тях?

— Като цяло много добре. Малко са диви… Може би не са толкова дисциплинирани като нашите войници, но, взети поотделно, са много смели.

— И вие командвате цялата операция?

— Не. Полковник Мелъби е командващият офицер. Аз съм просто обучаващият офицер.

— Харесва ли ви да работите с тях?

Ричард Ломакс сви рамене.

— Със сигурност е различно.

— А Порткерис? Били ли сте тук преди?

— Не. Никога. Ваканциите прекарвах обикновено на Север, катерейки планини. Но бях чувал за Порткерис заради художниците, които идват тук. Виждал съм картини на пристанището в различните галерии, които майка ми настояваше да посетя. Те са необикновени, уникални и различни. И светлината. Ярката светлина на морето. Не можех да повярвам, че е така, докато не го видях с очите си.

— Да. Морето притежава магия. Човек изобщо не може да свикне с нея независимо колко дълго е живял тук.

— А вие отдавна ли сте в Порткерис?

— От 1920-а. Доведох съпругата си тук малко след като се оженихме. Нямахме къща, затова живеехме в студиото ми. Приличахме на двойка цигани.

— Портретът в дневната на съпругата ви ли е?

— Да. Софи. Трябва да е била на деветнайсет по онова време. Рисува я Шарл Рейние. Една пролет всички ние наехме къща близо до Варенжвил сюр Мер. Смятахме да си почиваме, но него го обзе безпокойство — както винаги, когато не работеше. И Софи се съгласи да му позира. Отне му по-малко от ден, но е една от най-добрите му работи. Но, разбира се, той я познаваше още от дете. Художникът работи по-бързо, ако е близо до модела си.

Трапезарията тънеше в полумрак, тъй като дневната светлина се стопяваше. Светеха само свещите, а последните лъчи на залязващото слънце проникваха през прозореца и се отразяваха от кристалните чаши, сребърните прибори и полираната повърхност на кръглата махагонова маса. Тъмните тапети бяха кадифената обвивка на кутия за бижута. Лекият ветрец раздвижваше леко дантелените завеси.

Ставаше късно. Скоро трябваше да затворят прозореца и да спуснат тежките завеси. Вечерята бе приключила. Супата, печената риба и сладките праскови бяха изядени и чиниите — отнесени. Пенелопе донесе от шкафа чиния с оранжеви ябълки, паднали от дървото в най-горния край на овощната градина, и я сложи в средата на масата. Ричард Ломакс си взе една и започна да я бели с ножа за плодове с перлената дръжка. Дланите му бяха удължени, а върховете на пръстите му — четвъртити. Пенелопе го гледаше как сръчно борави с ножа, като кората падаше на една дълга лента в чинията. Той раздели ябълката на четири съвсем еднакви парчета.

— Ателието все още ли е ваше?

— Да. Но сега стои празно. Рядко ходя там. Не мога да работя, а разстоянието дотам е прекалено голямо за мен.

— Бих искал да го видя.

— Когато кажете. Ключът е у мен — усмихна се през масата на дъщеря си. — Пенелопе ще ви заведе.

Ричард Ломакс разряза четирите парчета ябълка на по-малки.

— Шарл Рейние… жив ли е още?

— Доколкото знам. Освен ако не е отворил устата си прекалено широко и не е бил убит от Гестапо. Надявам се да не е така. Живее в Южна Франция. Ако се държи добре, ще оживее…

Пенелопе се замисли за къщата на Рейние, за обвития в бугенвилии покрив, за червените скали, които се спускаха долу до синьото като тинтява море, за жълтите мимози. Замисли се за Софи, която викаше от терасата, че е време да спре да плува, защото обядът е готов. Заслепена от тези образи, й беше трудно да повярва, че Софи не е жива. Тази вечер — от пристигането на Ричард Ломакс — тя беше с тях; не мъртва, а жива и дори сега седеше на празния стол начело на масата. Не беше лесно да се намери основателна причина за тази натраплива илюзия, че нищо не се е променило. Когато всъщност всичко се беше променило. Съдбата бе жестока, войната ги бе връхлетяла, бе коствала живота на член от семейството. Софи и семейство Клифърд бяха загинали при бомбардировка. Вероятно пак съдбата беше срещнала Пенелопе с Амброуз. Но тя му беше позволила да я люби, бе заченала Нанси и накрая се бе омъжила за него. Като обръщаше поглед назад, не съжаляваше, че се бяха любили — нещо, на което тя се бе наслаждавала толкова, колкото и той; още по-малко съжаляваше за раждането на Нанси и сега дори не можеше да си представи живота без хубавото си, очарователно и мило дете. Но съжаляваше, и то горчиво, за идиотския си брак. „Не трябва да се омъжиш за него само заради детето“, бе казала Софи. Но Пенелопе за първи път в живота си не бе послушала съвета на майка си. Амброуз бе първият мъж в живота й и нямаше с кого да го сравни. Щастливият брак на родителите й не й помогна. Мислеше, че всички бракове са щастливи и че идеята да се омъжи, е добра. Изправен пред ситуацията, Амброуз, след като бе преодолял първоначалното си изумление и нежелание, изглежда, също реши, че идеята е добра. И се бяха оженили.

Ужасна, отвратителна грешка. Тя не го обичаше. Никога не го бе обичала. Нямаше нищо общо с него и изобщо не искаше да го види отново. Погледна през масата към Ричард Ломакс, чието спокойно лице бе обърнато към Лорънс. Сведе поглед към дланите му, които лежаха събрани на масата пред него. Прииска й се да хване ръцете му и да притисне бузата си и тях.

Запита се дали той също е женен.

— Никога не съм го срещал — казваше Лорънс — но ми се струва скучен човек — все още говореха за портретисти. — Човек би очаквал нечувано лошо поведение и неблагоразумие… със сигурност има добри възможности за това… но както изглежда, никога не е извършвал и най-дребната простъпка. Биърбом го изобрази в карикатура как гледа през прозореца дългата опашка известни в обществото дами, които чакат той да ги обезсмърти.

— Харесвам скиците му повече от портретите му — каза Ричард Ломакс.

— Съгласен съм. Всичките тези издължени дами и господа в ловни костюми. Високи по три метра и невъзможно арогантни — протегна ръка към виното, напълни чашата си и подаде гарафата на госта си. — Кажете ми, играете ли бегамон?

— Да.

— Искате ли да изиграем една игра?

— С удоволствие.

Беше се почти стъмнило. Пенелопе стана от масата, затвори прозорците и спусна тежките завеси — ужасните черни и прекрасните кадифени. Измърмори нещо за кафе, излезе от стаята и отиде в кухнята. Спусна черните завеси и там, светна лампата и видя обичайното безредие от тенджери, мръсни чинии и прибори. Сложи водата в чайника да заври. Чу мъжете да се движат в дневната, да слагат въглени в огнището и всичко това на фона на непрекъсващия разговор.

Баща й беше в стихията си, прекарвайки може би най-приятните часове в живота си. Ако играта на карти му бе допаднала, вероятно щеше да покани Ричард Ломакс отново да им гостува. Намери чист поднос, извади от шкафа чашки за кафе и се усмихна. Играта свърши точно когато часовникът удари единайсет. Лорънс беше спечелил. Ричард Ломакс призна поражението си с усмивка и се изправи.

— Мисля, че е време да вървя.

— Нямах представа, че е толкова късно. Много се забавлявах. Трябва отново да ни гостувате — Лорънс се замисли и добави: — Ако желаете.

— Много ми се иска, сър. Страхувам се, че не мога да правя планове, защото не разполагам с времето си…

— Всичко е наред. Може да идвате, когато пожелаете. Просто се отбивайте. Ние винаги сме си у дома — опита се да стане, но Ричард Ломакс постави ръка на рамото му и го спря: — Не ставайте…

— Е… — старецът с благодарност се отпусна върху възглавниците. — Май няма да стана все пак. Пенелопе ще ви изпрати.

Докато те играеха, тя плетеше до огъня. Сега заби куките в кълбото прежда и се изправи. Той се обърна към нея с усмивка. Тя отиде да отвори вратата и го чу да казва:

— Лека нощ, сър, и отново ви благодаря…

— Няма защо.

Пенелопе го поведе през тъмния коридор и отвори входната врата. Натежала от мириса на мокро дърво, градината беше обляна в синя светлина. Луната висеше ниско на небето. Далеч долу, на плажа, се чуваше нежният шепот на морето. Той застана до нея на прага с баретата в ръка. И двамата погледнаха нагоре — към облаците и слабо светещата луна. Нямаше вятър, но от моравата се издигаше влажен студен въздух и Пенелопе потрепери. Той каза:

— Почти не ви проговорих през цялата вечер. Надявам се да не сте ме взели за грубиян с лоши обноски.

— Дойдохте да говорите с татко.

— Не съвсем, но така се получи.

— Ще има и други възможности.

— Надявам се. Както казах, не разполагам с времето си… Не мога да правя планове и да назовавам дати…

— Знам.

— Но ще дойда, когато мога.

— Ще се радваме.

Той сложи баретата на главата си. Лунната светлина се отрази от значката.

— Вечерята бе превъзходна. Никога скумрията не ми е била по-вкусна.

Тя се засмя.

— Лека нощ, Пенелопе.

— Лека нощ, Ричард.

Той се обърна и скоро, погълнат от мрака на градината, изчезна. Тя изчака да чуе портата да се затвори след него. Застанала там само по тънката си блуза, настръхна. Потрепери отново, влезе в къщата и затвори вратата след себе си.

Изминаха две седмици преди да го видят отново. Кой знае защо, това не разтревожи Пенелопе. Беше казал, че ще дойде, когато може, и тя знаеше, че ще бъде така. Можеше да чака. Мислеше много за него. Дори в дните, когато беше най-заета, той не излизаше от главата й, а нощем присъстваше в сънищата й и тя се събуждаше сънена и доволна, усмихната и нежелаеща споменът за съня да избледнее и да се стопи. Лорънс се тревожеше повече от нея.

— Не си ли чула нещо за онзи приятен човек майор Ломакс? — измърморваше от време на време. Очаквам с нетърпение следващата ни игра на бегамон.

— О, ще дойде, татко уверяваше го тя спокойна, защото знаеше, че е истина.

Вече бе септември. Циганско лято. Хладни вечери, студени нощи, безоблачни дни и златно топло слънце. Листата бяха започнали да менят цвета си и да падат върху тревата. Близо до къщата растяха безброй далии, разтваряха кадифени венчелистчета последните рози и изпълваха въздуха с аромата си, който, понеже беше така скъп, й се струваше два пъти по-силен, отколкото през юни.

Събота. По време на обяда Кларк и Роналд обявиха, че ще слязат до плажа, за да доплуват със свои съученици. Дорис, Пенелопе и Нанси не бяха поканени да отидат с тях. Скоро след това момчетата вече крачеха радостно по градинската пътечка така, сякаш нямаха и миг за губене, натоварени с хавлии, сандвичи с мармалад и бутилки лимонада.

Топлият следобед беше тих и скучен. Лорънс седна в дневната да подремне до отворения прозорец. Дорис изведе Нанси в градината. Пенелопе изми чиниите, подреди кухнята и прибра прането. Върна се в кухнята, сгъна приятно ухаещите чаршафи, покривки и хавлии, а ризите и калъфките за възглавници сложи встрани, защото трябваше да ги оглади. По-късно обаче. Можеше да свърши тази работа и по-късно. Навън я чакаше слънцето. Излезе от кухнята, прекоси коридора, чиято тишина бе нарушавана само от тиктакането на часовника на дядо й и от жуженето на пчелата, която се блъскаше в прозореца. Входната врата беше отворена и върху износения килим падаше златиста светлина. Дорис седеше на стария градински стол с кошница, пълна с дрехи за кърпене, а Нанси играеше доволна в пясъчника, изграден от Ърни, който бе докарал пясъка от плажа с количката за зеленчуци на баща си. Там Нанси се забавляваше безкрайно при хубаво време. И сега, облечена в кърпено гащеризонче, седеше в пясъка и правеше купчини от пясък с помощта на стара ламаринена кофичка и дървена лъжица. Пенелопе отиде при тях. Дорис бе постлала старо одеяло на земята и Пенелопе легна върху него. Тя загледа Нанси развеселена от концентрацията, която бе изписана на личицето й, и бе омагьосана от сянката, която дългите й мигли хвърляха върху бузките, и от пълните ръчички, които тупаха по пясъка.

— Не си огладила прането, нали? — запита Дорис.

— Не. Прекалено е горещо.

Дорис вдигна една стара и свила се вече блуза, чиято яка бе разцепена на две подобно на усмивка.

— Смяташ ли, че има смисъл да кърпя това?

— Не. Ще лъскаме с нея мебелите.

— В къщата имаме повече парцали за лъскане, отколкото дрехи. Знаеш ли, когато тази кървава война свърши, най-доброто, за което се сещам, е да изляза и да купя дрехи. Нови дрехи. Дузини дрехи. Уморена съм до припадък от кърпене и преправяне. Погледни този вълнен пуловер на Кларк. Закърпих го миналата седмица, а има нова дупка на лакътя. Как го правят, по дяволите?

— Просто са момчета, които растат — Пенелопе легна по гръб, разкопча блузата си и дръпна полата си над коленете. — Дрехите омаляват и не може да бъде другояче — затвори очи, защото слънцето беше силно. — Помниш ли колко мършави и бледи бяха, когато дойдохте тук? Човек едва би ги познал сега — загорели като истински жители на Корнуол.

— Радвам се, че не са по-големи — Дорис вдяна в иглата дълъг вълнен конец. — Не искам да ги вземат войници. Не бих могла да го понеса…

Млъкна. Пенелопе чакаше.

— Какво не би могла да понесеш? — попита накрая.

Дорис отговори с тревожен шепот:

— Имаме гост.

Слънцето сякаш се скри. Върху нея падна сянка. Пенелопе отвори очи и видя силуета на мъж, застанал в краката й. Изпаднала в паника, тя седна и започна да закопчава блузата си…

— Съжалявам — каза Ричард. — Не исках да ви стресна.

— Откъде се взехте? — скочи на крака, закопча и последното копче и отметна косата от лицето си.

— Минах през портата и през градината.

Сърцето й препускаше лудо. Надяваше се, че не се е изчервила.

— Не съм ви чула.

— Моментът неподходящ ли е?

— Не, ни най-малко. Не сме заети с нищо.

— Трябваше да остана в офиса цял ден и изведнъж усетих, че не издържам повече. Реших, че ако имам късмет, ще ви намеря тук.

Погледът му се премести от Пенелопе върху Дорис, която седеше на стола като хипнотизирана все още с кошницата в скута си и държейки иглата с вдянатия конец вдигната, сякаш държеше някакъв символ.

— Не мисля, че се познаваме. Ричард Ломакс. Вие сигурно сте Дорис.

— Точно така — стиснаха си ръцете и Дорис, леко разочарована, добави: — Радвам се да се запознаем.

— Пенелопе ми разказа за вас и за двамата ви синове. Те не са ли тук?

— Не, отидоха да плуват с приятели.

— Разумни младежи. Бяхте излезли и в онази вечер, когато дойдох на вечеря.

— Да. Заведох момчетата на представление на „Микадо“.

— Хареса ли им?

— О, да! Прекрасни мелодии. Забавна комедия. Никога през живота си не са се смели толкова.

— Радвам се.

После посвети вниманието си на Нанси, която седеше и го гледаше втренчено, явно озадачена от появата на този висок непознат в живота й.

— Това ли е малкото ви момиченце?

Пенелопе кимна.

Той клекна, за да се изравни с детето.

— Здравей! — Нанси продължи да го гледа втренчено. — На колко е?

— Почти на три.

По лицето на Нанси имаше пясък, а долнището на гащеризона й бе мокро.

— Какво правиш? Пясъчни замъци? Хайде, дай да ти помогна — Ричард взе малката кофичка и дървената лъжица от ръката й, макар че тя не искаше да я пусне. Напълни кофата, натисна пясъка с лъжицата, обърна кофата и се образува съвършена купчина пясък. Нанси веднага я разруши. Той се засмя и й върна играчките. — Има правилни инстинкти — отбеляза, седна на тревата, свали баретата от главата си и разкопча горното копче на униформата си.

Пенелопе каза:

— Изглежда, ви е топло.

— Да. Прекалено е топло за тези стегнати униформи — разкопча куртката си, съблече я и като нави ръкавите на памучната си риза, веднага доби вид на човек, на когото му е удобно.

Може би окуражена от това, Нанси излезе от пясъчника и се настани на коляното на Пенелопе, откъдето можеше добре да вижда новодошлия. Продължи да го гледа втренчено в лицето, без да мига.

— Никога не мога да позная възрастта на чуждите деца — каза той.

— А вие имате ли свои? — попита невинно Дорис.

— Не и такива, за които да знам.

— Моля?

— Не съм женен.

Пенелопе наведе глава и допря буза до копринената коса на Нанси. Ричард се подпря на лакти и обърна лице към слънцето.

— Горещо е като посред лято, нали? Къде другаде може да е човек, освен в градината? Къде е баща ви?

— Спи. Но вероятно вече е буден. Ей сега ще отида да му кажа, че сте тук. Копнее за друга игра на бегамон.

Дорис погледна часовника си, прибра иглата и остави кошницата с дрехите за кърпене на тревата.

— Почти четири часа е — каза. — Защо да не приготвя по чаша чай за всички? И вие ще пиете, нали, Ричард?

— Не се сещам за нищо, което да искам повече.

— Аз ще кажа на баща ти, Пенелопе. Той обича да пие чая си в градината.

И ги остави. Гледаха я как се отдалечава. Ричард каза:

— Какво приятно момиче…

— Да.

Пенелопе започна да къса маргаритки и да ги сплита във венец за Нанси.

— Какво правихте през цялото това време?

— Катерехме се по скалите. И подскачахме по вълните в онези забравени от Бога десантни кораби. Мокрехме се. Издавахме заповеди, планирахме обучения и пишехме дълги доклади.

Замълчаха. Тя добави още една маргаритка към венеца. След малко той попита рязко:

— Познавате ли генерал Уотсън-Грант?

— Да, разбира се. Защо питате?

— С полковник Мелъби сме поканени на питие в понеделник.

Тя се усмихна.

— Татко и аз — също. Госпожа Уотсън-Грант се обади днес сутринта и ни покани. Господин Ридли — бакалинът, им дал две бутилки джин и те смятат това за добра причина да дадат парти.

— Къде живеят?

— На около 2 километра от тук. Нагоре по хълма, извън града.

— Вие как ще отидете дотам?

— Генералът ще изпрати кола за нас. Градинарят му ще шофира. Той получава бензин, защото е началник на охраната. Сигурна съм, че всичко това е незаконно, но е много мило от негова страна, защото в противен случай нямаше да можем да отидем.

— Надявах се, че ще бъдете там.

— Защо?

— За да познавам някого. И защото след това ще мога да ви изведа на вечеря.

Венецът от маргаритки бе станал прекалено дълъг. Тя го държеше като гирлянда между дланите си.

— Ще поканите мен и татко или само мен?

— Само вас. Но ако баща ви иска да дойде…

— Няма да иска. Не обича да излиза късно.

— А вие?

— Аз ще дойда.

— Къде ще отидем?

— Не знам.

— В Хотел „Сендс“…

— Той беше реквизиран още в началото на войната. Сега е пълен с ранени, които се възстановяват.

— Или в Замъка?

Замъкът. Настроението й се изпари при самата мисъл за него. При първото и така злощастно гостуване на Амброуз в „Карн Котидж“, в отчаянието си и търсейки някакъв начин да развесели съпруга си, Пенелопе бе предложила да отидат в Замъка в неделя за вечеря и танци. Вечерта не се бе оказала по-успешна от уикенда. Студената и официална трапезария бе наполовина празна, храната беше отвратителна, а другите посетители — все възрастни. От време на време обезсърченият оркестър изпълняваше по някоя стара мелодия, но не можеха да танцуват, защото Пенелопе бе така огромна по онова време, че Амброуз не можеше да я обгърне с ръце.

Каза бързо:

— Не, нека не ходим там. Келнерите са стари и бавни като костенурки, а повечето клиенти са в инвалидни колички. Ужасно потискащо е… — обмисли въпроса и направи далеч по-весело предложение. — Може да отидем в бистрото на Гастон.

— Къде е това?

— Над северния плаж. Малко е, но храната не е лоша. Понякога — на рожден ден например, татко ни води там двете с Дорис.

— Бистрото на Гастон. Неочаквано е. Имат ли телефон?

— Да.

— Ще запазя маса.

— Дорис, той ме покани на вечеря.

— Боже! Кога?

— В понеделник.

— А ти каза ли, че ще отидеш?

— Да. Защо? Мислиш ли, че трябваше да откажа?

— Да откажеш? Трябва да си прегледаш главата. Мисля, че е прекрасен. Напомня ми за Грегъри Пек[14] по доста забавен начин.

— О, Дорис, той въобще не прилича на Грегъри Пек.

— Не на външен вид, но е също така спокоен като него. Знаеш какво имам предвид. Какво ще облечеш?

— Не съм мислила. Ще намеря нещо.

Дорис се ядоса.

— Знаеш ли, понякога ме подлудяваш. Излез и си купи нещо ново. Никога не харчиш и стотинка за себе си. Слез до магазина на мадам Жоли в града и виж какво има.

— Нямам купони за дрехи. Дадох последния за ужасни салфетки за чай и топла нощничка за Нанси.

— За бога, имаш нужда само от седем. Сигурна съм, че ако се обединим шестимата, ще съберем седем купона за дрехи. Знам черен пазар, откъдето мога да купя.

— Това е незаконно.

— О, законът може да върви по дяволите. Това е случай. Първата ти среща от години. Живей на ръба. Слез до града в понеделник сутрин и си купи нещо красиво.

Не помнеше откога не бе влизала в магазин за дрехи, но тъй като мадам Жоли беше всъщност госпожа Коулс — дебела и с майчински вид като всяка баба и съпруга на крайбрежната охрана, нямаше причина да бъде смутена или уплашена.

— Боже мой, не съм те виждала тук от години — отбеляза тя, когато Пенелопе влезе.

— Искам нова рокля — каза направо Пенелопе.

— Нямам нищо специално в склада, мила, повечето са всекидневни дрехи. Не мога да получа нищо друго. Но има една красива червена рокля, която ще ти е по мярка. Червеното винаги е било твоят цвят. Тази е с десен на маргарити. От изкуствена коприна е, разбира се, но въпреки това гали приятно тялото.

Донесе я. Пенелопе се затвори в малкото пространство, което служеше за пробна, съблече дрехите си и спусна червената рокля през главата си. Беше мека и миришеше на ново — каква вълнуваща миризма! Излезе иззад завесата и закопча копчетата и червения колан.

— О, съвършена е! — възкликна мадам Жоли.

Пенелопе се изправи пред огледалото и се вгледа в отражението си, опитвайки се да се види с очите на Ричард. Роклята беше с квадратно деколте, с подплънки на раменете и плисирана пола. Широкият колан смаляваше талията й, а когато се завъртя, за да се види и отзад, полата се разтвори и ефектът беше толкова женствен и така приятен за окото, че Пенелопе се възхити от собствения си външен вид. В никоя друга дреха не се бе чувствала така уверена. Беше също като да се влюбиш, и тя веднага разбра, че трябва да я купи.

— Колко струва?

Мадам Жоли потърси етикета, пришит към задната част на деколтето.

— Седем лири и десет шилинга. Или седем купона, опасявам се.

— Ще я купя.

— Взе правилното решение. Представяш ли си, още първата рокля, която пробва, ти стана. Но се сетих за нея още когато те видях да влизаш. Какъв късмет!

— Татко, харесва ли ти новата ми рокля?

Извади я от хартиената торба, разгъна я и я задържа пред себе си. Седнал на любимия си стол, той свали очилата си и се облегна назад върху възглавничките с притворени очи, за да види по-добре ефекта.

— Цветът е подходящ за теб… Да, харесва ми. Но защо така изведнъж реши да си купиш рокля?

— Защото довечера сме канени на питие при Уотсън-Грант. Нима си забравил?

— Не, но забравих как ще отидем дотам.

— Генералът ще ни изпрати кола.

— Колко мило.

— И някой ще те върне. Защото аз съм поканена на вечеря.

Той сложи очилата си и дълго гледа дъщеря си над ръба.

— С Ричард Ломакс — каза и това не беше въпрос.

— Да.

Протегна ръка към вестника:

— Добре.

— Татко, чуй. Смяташ ли, че трябва да отида?

— А защо не?

— Омъжена съм.

— Но не си някоя глупачка.

Тя се поколеба.

— А ако се увлека?

— Има ли вероятност?

— Не знам. Възможно е.

— И? Увлечи се.

— Знаеш ли какво, татко? Наистина те обичам.

— Озадачен съм. Защо?

— По хиляди причини. Но главно защото винаги съм можела да разговарям с теб.

— Щеше да е катастрофа, ако не можехме да разговаряме. Колкото до Ричард Ломакс, вече не си дете. Не искам да те видя да страдаш, но решенията си вземаш сама.

— Знам — каза тя и си помисли: „Не добави: «Трябва»“.

Пристигнаха последни в дома на Уотсън-Грант. Защото, когато Джон Тонкинс градинарят на генерала, дойде да ги вземе, Пенелопе беше още пред огледалото и се чудеше как да направи косата си. Най-накрая реши да я вдигне нагоре, а после я пусна. След това трябваше да намери палто, защото новата рокля беше тънка, а септемврийската вечер студена. Нямаше палто, а само пончото, което си бе направила сама, а то изглеждаше ужасно, така че още се забави, дока го намери стария кашмирен шал на Софи. Наметна го и се втурна надолу по стълбите да търси баща си. Откри го в кухнята, защото беше решил, че трябва да лъсне обувките си.

— Татко. Колата е тук Джон ни чака.

— Нищо не мога да направя. Това са най-хубавите ми обувки и не са лъскани от четири месеца.

— Откъде знаеш, че са мина ли четири месеца?

— Защото тогава за последен път ходихме у Уотсън-Грант.

— О, татко!

С немощните си ръце Лорънс не можеше да отвори боята.

— Чакай. Аз ще ги почистя.

Лъсна ги, колкото може по-бързо, като изцапа целите си длани с кафява боя. Изми се, докато той се обуваше, после коленичи, за да завърже връзките му. Накрая със скоростта, с която той вървеше, излязоха от къщата и прекосиха градината. Джон Тонкинс и старият роувър ги чакаха до портата.

— Съжалявам, че те забавихме, Джон.

— За мен няма никакво значение — Джон задържа вратата отворена и Лорънс с мъка се настани на предната седалка.

Пенелопе седна отзад. Джон зае мястото си зад кормилото и потеглиха. Но немного бързо, защото Тонкинс внимаваше да не повреди автомобила на господаря си и шофираше така, сякаш колата беше бомба, която можеше да експлодира при скорост над 70 километра в час. Накрая, в седем часа, влязоха в алеята на достойната за завист градина на генерала, която изобилстваше от рододендрони, азалии, камелии и обички, и спряха пред входната врата на къщата сред облак от прах и чакъл. На алеята имаше още три-четири автомобила. Пенелопе разпозна стария морис на Трабшот, но не и тъмнозеления автомобил с емблемата на Кралския флот. Зад кормилото седеше млад войник и убиваше времето си с „Пикчър Поуст“. Като слезе от роувъра, тя тайно се усмихваше.

Влязоха вътре. Преди войната ги посрещаше униформена икономка, но сега нямаше никой. Фоайето и коридорът бяха празни, а от дневната долитаха приглушени разговори. Прекосиха я и влязоха в оранжерията, където гостите се бяха вече събрали. Оранжерията беше голяма и претенциозна. Бе построена от генерала след пенсионирането му от армията и завръщането му от Индия. Тук имаше палми в саксии, тръстикови столове, жълтеникавокафяви ниски столчета, рогозки с шарки, имитиращи тигрова кожа, и меден гонг, окачен между бивните на отдавна убит слон.

— О, ето ви най-после! — госпожа Уотсън-Грант ги видя и отиде да ги посрещне. Беше дребна слаба жена, силно загоряла под жестокото индийско слънце, с късо подстригана коса. Пушеше цигара след цигара и бе заклет играч на бридж. Ако се вярваше на мълвата, в Куета била прекарвала повечето време върху гърба на кон и веднъж дори срещнала тигър, който хладнокръвно застреляла. Сега ръководеше местния Червен кръст и копаеше в градината, но й липсваха бурните отминали дни и щом в ръцете й попаднеха две бутилки джин, веднага организираше парти. — Както винаги, закъсняхте — добави, защото винаги изричаше онова, което мислеше. — Какво ще пиете? Джин и портокалов сок или джин и лайм? И, разбира се, познавате всички. С изключение може би на полковник Мелъби и майор Ломакс…

Пенелопе се огледа. Видя семейство Спрингбърн от Сейнт Енедок и госпожа Трабшот, висока и подобна на привидение, с рокля от лилав шифон, с огромна шапка с кадифена панделка и катарама на главата. С нея беше госпожица Поусън, застанала леко разкрачена и с обувки с толкова дебели гумени подметки, че приличаха на танкове. Видя полковник Трабшот, който говореше с непознатия полковник Мелъби и както винаги държеше фронта, без съмнение излагайки мнението си за воденето на войната. Полковникът от Кралския флот бе привлекателен мъж с настръхнали мустаци и оредяваща коса, много по-висок от полковник Трабшот и трябваше да се навежда, за да чуе какво казва Трабшот. На лицето му бе изписана досада, но прикрита от учтивост и престорено внимание. Затова Пенелопе предположи, че разговорът не е ни най-малко интересен. Видя в далечния край на стаята Ричард, който стоеше с гръб към градината. С него беше госпожица Прийди, която беше облечена в бродирана унгарска блуза и пола от съответната народна носия и изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да затанцува гопак. Той каза нещо и тя се закикоти, наклонила срамежливо глава на една страна. След това той вдигна очи, улови погледа на Пенелопе и й намигна.

— Пенелопе — до лакътя й се материализира генерал Уотсън-Грант. — Имаш ли питие? Слава богу, че сте тук. Страхувах се, че няма да дойдете.

— Знам. Закъсняхме. И накарахме бедния Джон Тонкинс да ни чака.

— Няма значение. Просто съм малко разтревожен заради тези офицери от Кралския флот. Бедните, поканени са на парти, а се озоваха в стая, пълна със старци. Трябваше да поканя по-весела компания за тях, но не можах да се сетя за никого. Освен за теб.

— Аз не бих се тревожила. Изглеждат щастливи.

— Ще те представя.

— Вече познаваме майор Ломакс.

— Така ли? Кога го срещнахте?

— Татко разговаря с него в галерията.

— Изглеждат приятни хора — погледът на генерала обхождаше гостите му. — Ще спася Мелъби. Вече десет минути слуша приказките на Трабшот, а това е повече от достатъчно за всеки човек.

Остави я така внезапно, както се беше появил, и Пенелопе отиде да говори с госпожица Поусън за ръчната й помпа. Партито продължаваше. Известно време Ричард нито я потърси, нито я заговори, но това нямаше значение, защото просто удължаваше предчувствието, че отново ще бъде до него, с него. Като в ритуален танц те описваха кръгове, но никога не бяха достатъчно близо, та да разменят и дума. Усмихваха се един на друг и слушаха разговорите на другите. Накрая Пенелопе се озова до отворената врата към градината, обърна се да остави празната си чаша и погледът й веднага бе привлечен от градината на генерала. Бе обляна в златиста светлина, а сред дърветата танцуваха облаци от мушички и комари. Застиналият въздух се оживяваше единствено от гукането на гълъбите и нежния аромат на топлата септемврийска вечер.

— Здравей — той се бе озовал до нея.

— Здравей.

Взе празната чаша от ръката й.

— Искаш ли още едно питие?

Тя поклати лава.

— Не.

Той намери свободно място на масата, върху която имаше саксия с палма, и остави чашата.

— Цял половин час се тревожех, че няма да дойдеш.

— Винаги и за всичко закъсняваме.

Той се огледа.

— Очарован съм от тази прекрасна атмосфера. Все едно че сме в Пуна[15].

— Трябваше да те предупредя.

— Защо? Прекрасно е.

— Мисля, че оранжерията е най-хубавото място в тази къща. Някой ден, ако имам подходяща собствена къща, ще си построя оранжерия. Голяма и слънчева като тази.

— А в нея ще има ли тигрови кожи и медни гонгове?

Тя се усмихна.

— Татко казва, че тук липсват само раджи.

— Или може би цяла орда дервиши, които да изскачат от храстите, готови да сеят смърт и разрушение. Мислиш ли, че нашият човек е застрелял тигър?

— По-вероятно е това да го е сторила госпожа Уотсън-Грант. Дневната е пълна със снимки, на която тя носи шлем, а плячката лежи в краката й.

— Познаваш ли полковник Мелъби?

— Още не. Не мога да стигна до него — все има някой.

— Ела, аз ще те представя. А после, знам, той ще каже, че е време да си тръгваме. Ще ни закара до щаба със служебната кола, а от там двамата ще отидем в заведението. Имаш ли нещо против?

— Не.

— А баща ти?

— Джон Тонкинс ще го закара вкъщи.

Той я хвана за лакътя.

— Ела тогава…

Стана така, както бе казал. След като го представиха на Пенелопе, полковникът води с нея кратък учтив разговор, после погледна часовника си и обяви, че е време да тръгват. Сбогуваха се. Пенелопе потвърди, че има кой да закара Лорънс в „Карн Котидж“, и го целуна за довиждане. Генералът ги изпрати до вратата и Пенелопе взе шала си от стола, където го беше оставила. Излязоха навън, войникът побърза да сгъне вестника, изскочи от колата и отвори вратата. Полковникът седна отпред, а Пенелопе и Ричард — отзад. Потеглиха, но войникът не бе предпазлив шофьор като бедния Тонкинс и стигнаха много бързо до хотел „Уайт Кепс“, където трябваше да слязат.

— Вие двамата ще излезете за вечеря ли? Вземете колата и шофьора ми, ако искате.

— Благодаря, сър, но ще повървим. Вечерта е прекрасна.

— Да, наистина. Е, добре, забавлявайте се — кимна доброжелателно, освободи шофьора, завъртя се на пети, изкачи стъпалата и изчезна през вратата на хотела.

Ричард каза:

— Ще тръгваме ли?

Вечерта наистина беше красива, спокойна и тиха. Морето бе бистро, едва ли не прозрачно и блестеше като вътрешността на мида. Слънцето бе залязло, но небето все още бе озарено от розовите лъчи на залеза. Вървяха надолу към града по безлюдни улици и покрай затворени магазини.

Наоколо се виждаха малко хора — не само местни жители, но и американски рейнджъри, които очевидно бяха излезли да се позабавляват, с прибрани в коланите пропуски. Някои от тях си бяха намерили момичета — кикотещи се шестнайсетгодишни тийнейджърки, увиснали на ръцете им. Други се бяха наредили на опашка пред киното и чакаха да отвори или се разхождаха по улиците, най-вероятно търсейки кръчми. Като видяха Ричард, групите изведнъж изчезнаха, сякаш се стопиха в мрака.

— Съжалявам ги — каза Пенелопе.

— Няма защо.

— Би било хубаво, ако хората можеха да канят и тях на парти.

— Не мисля, че имат много общо с гостите на генерал Уотсън-Грант.

— Той беше смутен, че освен вас е поканил само скучни старци.

— Той ли каза това? Доста е сгрешил. Аз ги намерих за очарователни.

Това й се стори леко преувеличено.

— Аз харесвам семейство Спрингбърн. Той обработва земята в Сейнт Енедок. А обожавам семейство Уотсън-Грант.

— А какво ще кажеш за госпожица Поусън и госпожица Прийди?

— О, те са лесбийки.

— Подозирах. А семейство Трабшот?

— Те са кръст, който ние всички носим. Тя не е толкова лоша. Но той е голям досадник. Оглавява противовъздушната отбрана и непрекъснато обвинява хората, че от прозорците им струи лъч светлина, че те трябва да отидат в съда и да бъдат глобени.

— Признавам, това не е най-добрият начин да се сприятелиш с хората и да им окажеш влияние, но предполагам, че просто си върши работата.

— Изразяваш се много по-мило от мен и татко. Другото, което така и не можем да разберем, е защо такъв дребен мъж се е оженил за толкова висока жена. Та той едва стига до талията й.

Ричард се замисли. И каза:

— Баща ми имаше приятел, който също беше много дребен и също се ожени за много по-висока от него жена. Когато баща ми го попита защо не си е избрал жена с неговия ръст, той обясни, че всички щели да говорят за тях като за „смешната дребна двойка“. Може би затова полковник Трабшот е предложил на госпожа Трабшот.

— Да, може би. Никога не съм мислила за това.

Поведе го към северния плаж по най-краткия път — през задни улички и павирани площади, нагоре по ужасно стръмния хълм, а после надолу по виеща се пътека. От нея излязоха на виещо се павирано шосе и тръгнаха по протежение на северния бряг. Редица дълги варосани къщи гледаха към залива, прилива и силните вълни.

Той каза:

— Не мога да се нагледам на този залив откъм морето, но всъщност никога не съм идвал тук…

— Този плаж ми харесва повече от другите. Винаги е безлюден, мястото е диво и много по-красиво. Почти стигнахме. Онази малка къщичка с табелата, която виси от сандъчетата за цветя.

— Кой е Гастон?

— Истински французин, но от Британия. Някога е ловил риба край Нюлин[16] с лодка за раци. Оженил се за момиче от Корнуол, после изгубил крака си в ужасен инцидент в морето. След това вече не можел да лови риба, затова двамата с Грейс — съпругата му, отворили това място. И го имат вече пет години — надяваше се той да не реши, че е прекалено скромно. — Както казах, не е особено изискано.

Той се усмихна, протегна ръка и отвори вратата.

— Изисканите места не ми харесват.

Звънчето над главите им издрънча. Влязоха в коридор, чийто под бе покрит с плочки, и в ноздрите им веднага нахлу ароматът на превъзходна храна, подправена с чесън и пресни подправки, а в ушите — приглушена музика. Музика, която носталгично нашепваше за Париж. Сводест отвор водеше към малката трапезария, чийто таван беше от гредоред, а стените — варосани. Масите бяха застлани с покривки на червено-бели райета, а сгънатите салфетки бяха бели. На всяка маса имаше свещи и ниски вази със свежи цветя, а в огромната камина пламтеше огън.

Две от масите бяха вече заети. На едната седяха млад капитан от авиацията и приятелката му… или може би съпругата му, а на другата — възрастна двойка, която изглеждаше така, сякаш бе избягала от скуката на хотел „Замъкът“. Обаче най-добрата маса до прозореца — беше свободна.

Докато се колебаеха, се появи Грейс, която бе чула звънчето.

— Добър вечер. Майор Ломакс, нали? Запазихте маса. Настаних ви до прозореца. Реших, че гледката ще ви хареса и… — забеляза Пенелопе над рамото му и на луничавото й силно загоряло лице под изрусената коса се появи усмивка на силна изненада. — Здравей, какво правиш тук? Не знаех, че ще дойдеш.

— Да, предполагам, че не си знаела. Как си, Грейс?

— Прекрасно. Работим много както винаги, но не говорим за това. Доведе ли баща си?

— Не, не и тази вечер.

— О, добре, добре е понякога да излизаш и сама. За разнообразие — погледът й, в който се четеше интерес, се премести върху Ричард.

— Не познаваш майор Ломакс.

— Радвам се да се запознаем. Къде искате да седнете? С лице към гледката ли? Няма да можете да й се любувате, защото след малко трябва да затъмним. Искате нещо за пиене, нали, а после ще донеса менюто, за да поръчате.

— Какво можем да пийнем?

— Немного неща… — сбърчи нос. — Имаме шери, но е южноафриканско и има вкус на стафиди — наведе се през Ричард под претекст, че трябва да нареди наново приборите му и прошепна в ухото му: — Искате ли вино? Винаги пазим по една-две бутилки за господин Стърн. Сигурна съм, че няма да възрази, ако ви сервираме едната.

— Чудесно.

— Не се радвайте прекалено. Има и други присъстващи. Ще помоля Гастон да я налее в гарафа, така няма да могат да видят етикета — намигна им, подаде им менюто и се отдалечи.

Ричард се облегна назад. Изглеждаше удивен.

— Какво отношение! Винаги ли е така?

— Обикновено. Гастон и татко са големи приятели. Гастон почти не излиза от кухнята, но когато татко е тук, а другите клиенти вече са си отишли, се появява с бутилка бренди и двамата с татко седят и разговарят до малките часове на нощта. А музиката е идея на Грейс. Тя казва, че помещението е толкова малко, та ако не с музиката, ще чуваш разговорите на другите. Знам съвсем точно какво има предвид. В трапезарията на „Замъка“ се чуват шепот и тракане на ножове и вилици. Предпочитам музика. Така ми се струва, че участвам във филм.

— И това ти харесва?

— Създава илюзия.

— Обичаш ли киното?

— Обожавам го. Двете с Дорис ходим понякога по два пъти на седмица през зимата. Не пропускаме филм. Напоследък няма много развлечения в Порткерис.

— Но е било различно преди войната?

— О, разбира се, съвсем различно. Никога не сме прекарвали тук зимата преди войната. Идвахме тук само през лятото, а зимата прекарвахме в Лондон. Имаме къща на „Оукли стрийт“ — тя въздъхна. — Това, което най-много мразя във войната, е, че сме принудени да живеем на едно място. Трудно е да се измъкнеш от Порткерис, след като заминава само по един автобус на ден, а няма бензин за автомобилите. Предполагам, че такава е цената, ако си свикнал със съществуването на номад. Татко и Софи никога не се задържаха дълго на едно място. При всяко възможно извинение и без предупреждение опаковахме багажа си и тръгвахме за Франция или Италия. Животът бе прекрасен и вълнуващ.

— Единствено дете ли си?

— Да. И съм много разглезена.

— Не вярвам.

— Вярно е. Бях винаги с възрастните и те се отнасяха с мен като с възрастна. Най-добрите ми приятели бяха приятели и на родителите ми. По това не звучи толкова странно, като се сетя колко млада бе майка ми. Тя ми беше по-скоро като сестра.

— И красива.

— Имаш предвид портрета й. Да, беше прекрасна. Но и топла, забавна и любяща. Имаше горещ темперамент и можеше да избухне и веднага след това да се засмее. Можеше да устрои дом навсякъде. Около нея се създаваше чувство за сигурност. Не мога да се сетя дори за един човек, който да не я е обичал. Продължавам да мисля за нея всеки ден. Понякога осъзнавам, че не е жива и че няма да се върне. А друг път не мога да повярвам, че не е някъде в къщата, че няма да се отвори вратата и тя да влезе. В нашето семейство никога не сме имали нужда от други хора и не сме искали чужда компания. Но къщата ни винаги бе пълна с гости и често у нас спяха познати, които нямаше къде другаде да отидат. Приятели — също. А леля Етел и семейство Клифърд идваха всяко лято.

— Леля Етел?

— Сестрата на татко. Тя е доста особена, ексцентрична е. Но не е идвала цяла вечност в „Карн Котидж“ отчасти защото Дорис и Нанси заемат стаята й, отчасти защото напусна Лондон и отиде да живее в дивия Уелс с приятели, които отглеждат кози и предат на ръка. Може да ти е смешно, но е истина. Тя винаги е имала най-странните приумици.

— А семейство Клифърд? — запита той, копнеейки да чуе още неща.

— Това вече не е забавно. Не идват, защото не са живи. Загинаха от същата бомба, която уби Софи.

— Съжалявам. Не знаех.

— Бяха най-скъпите приятели на татко. Живееха на „Оукли стрийт“ с нас. Когато това се случи, той се промени. Промени се в мига, в който чу новината по телефона. Остаря. Ей така изведнъж. Пред очите ми.

— Той е фантастичен човек.

— Много е силен.

— Самотен ли е?

— Да. Но повечето стари хора са самотни.

— Има късмет, че те има.

— Никога няма да го напусна, Ричард.

Прекъсна ги Грейс, която влезе през въртящата се врата откъм задната част с две гарафи бяло вино в ръце.

— Ето — остави ги на масата и намигна многозначително, като внимаваше другите посетители да не видят. — А сега съжалявам, но вече се стъмва и ще трябва да спусна черните завеси — справи се сръчно с пердетата, като ги подгъна в края, та да не избяга нито лъч светлина. — Решихте ли какво ще поръчате?

— Дори не сме погледнали менюто. Какво ще ни препоръчаш?

— Аз бих взела супата от миди и рибния пай. Месото тази седмица не е добро. Кораво е като стари кости и е само жили.

— Добре, ще поръчаме риба.

— И прясно броколи и зелен боб? Прекрасно. Ще бъде готово след минута.

Отдалечи се, като прибираше празните чинии от другите маси. Ричард напълни чашите им с вино. Вдигна чашата си.

— Наздраве.

— Santè! (Наздраве!)

Виното бе леко и студено. Имаше вкус на Франция и на други лета, на други времена. Пенелопе остави чашата си.

— Татко щеше да го хареса.

— Хайде, разкажи ми още.

— Какво? За леля Етел и козите й?

— Не, за теб.

— Това е досадно.

— Не намирам. Разкажи ми за времето, когато си била военнослужеща.

— Това е последното, за което искам да говоря.

— Не ти ли харесваше този живот?

— Мразех всяка секунда от него.

— Тогава защо се записа?

— О, глупав импулс. Бяхме в Лондон и… нещо се случи…

Той чакаше.

— Какво се случи?

Тя го погледна и каза:

— Ще ме помислиш за глупачка.

— Съмнявам се.

— Историята е дълга.

— Имаме време.

Тя си пое дълбоко дъх и заразказва. Започна с Питър и Елизабет Клифърд и продължи до онази вечер, в която двете със Софи се бяха качили в апартамента им за по чашка кафе и бяха срещнали за първи път семейство Фридман.

— Фридманови бяха съвсем млади. Бяха бегълци от Мюнхен. Евреи — Ричард я слушаше, без да откъсва поглед от нея, лицето му бе спокойно. Тя откри, че му разказва неща, които така и не бе намерила сили да разкаже на Амброуз. — И Уил Фридман започна да разказва за съдбата на евреите в нацистка Германия. Заговори за неща, които семейство Клифърд се опитваха да кажат на света от години, но никой не искаше да чуе. Разказът му се оказа нещо много лично за мен. Нещо ужасно и страшно, но много лично. И така, на следващия ден влязох в първия офис за набиране на военнослужещи, който видях. И се присъединих към корпуса на жените военнослужещи. Край на историята. Трогателно наистина.

— Не, въобще не е трогателно.

— Нямаше да бъде, ако не бях съжалила почти веднага. Поболях се от носталгия по дома, не се сприятелих с никого там и никак не ми харесваше да живея с куп непознати.

Ричард прояви съчувствие.

— Не си единствената, която се е чувствала така. Къде те изпратиха?

— На остров Уейл. В артилерийското училище на Кралския флот.

— Там ли срещна съпруга си?

— Да — тя сведе поглед, взе вилицата си и започва да описва зигзаг по карираната покривка. — Беше младши лейтенант.

— Как се казва?

— Амброуз Кийлинг. Защо питаш?

— Помислих, че може да съм го срещал. Но не съм.

— Не бих казала, че е възможно да сте се срещнали — каза тя студено. — Той е много по-млад от теб. О, ето я и Грейс със супата — повиши леко глас от облекчение. И за да може Ричард да помисли, че облекчението й е предизвикано от пристигането на супата, а не защото това е добро извинение да престане да говори за Амброуз, побърза да добави: — Току-що осъзнах колко съм гладна.

Тръгнаха си чак в единайсет и поеха нагоре по хълма по тъмни улици и покрай къщи със спуснати завеси и щори. Беше станало много по-студено и Пенелопе се загърна добре в шала на Софи, благодарна за топлината. Високо горе облаците плаваха в обсипаното със звезди небе и с изкачването по хълма ветрецът, който идваше откъм Атлантика, стана осезаем, свеж и силен.

Най-сетне стигнаха до гаража на Грабни и последния хълм. Пенелопе спря, за да отметне косата от лицето си и да намести шала на раменете си. Той каза:

— Съжалявам.

— Защо?

— Толкова много вървяхме. Трябваше да взема такси.

— Не съм уморена. Свикнала съм. Изкачвам тези хълмове по няколко пъти на ден.

Той я хвана за ръката, преплете пръсти с нейните и отново тръгнаха. След малко каза:

— Ще бъда доста зает през следващите десет дни, но ще дойда да те видя при първа възможност. И да изиграя още една игра на бегамон с баща ти.

— Когато решиш. Просто ела. Татко ще се радва да те види. А на масата ни винаги има храна, та дори да е само супа и хляб.

— Много си мила.

— Въобще не съм мила. Милият си ти. Не съм прекарвала толкова хубава вечер от години… Забравила съм какво е чувството да бъдеш изведена на вечеря.

— След четири години служба аз пък съм забравил какво е да бъдеш навън, а не с другарите си, които не правят нищо друго, освен непрекъснато да говорят. Така че може би си правим взаимно добро.

Стигнаха до стената и високата порта. Тя спря и се обърна към него.

— Искаш ли да влезеш за чашка кафе или нещо друго?

— Не. Ще се връщам. Утре трябва да ставам рано.

— Както казах, Ричард, можеш да дойдеш по всяко време.

— Ще дойда — каза той. Постави длани на раменете й, наведе се и я целуна по бузата. — Лека нощ.

Тя мина през портата и през градината и влезе в заспалата къща. В спалнята спря пред тоалетката с огледалото и се взря в отражението на тъмноокото момиче. Разхлаби възела на шала и той падна на пода в краката й. Бавно започна да разкопчава червената рокля, но после се отказа и се наведе напред, за да разгледа лицето си и да докосне с колебливи пръсти бузата, която той бе целунал. Присмя се на себе си, съблече се, изгаси лампата, дръпна завесите и си легна. Лежеше с широко отворени очи и гледаше тъмното небе зад отворения прозорец, заслушана в шепота на морето и в биенето на сърцето си, а в ума си прехвърляше всяка дума, която си бяха разменили.

Ричард Ломакс спази обещанието си. През следващите няколко седмици той идваше и си отиваше и скоро обитателите на „Карн Котидж“ приеха за даденост посещенията му, неочаквани и без предупреждение. Лорънс, който можеше да изпадне в депресия, изправен пред перспективата да прекара още една дълга зима затворен вкъщи, се развеселяваше в мига, в който чуеше гласа му. Дорис вече бе решила, че Ричард е прекрасен, и фактът, че винаги бе готов да играе футбол със синовете й или да им помогне да поправят велосипедите си, само засилваше ентусиазма й. Роналд и Кларк отначало изпитваха страхопочитание и благоговение пред него, но бързо се отпуснаха и започнаха да го наричат с малкото му име и да му задават безкрайни въпроси от рода на това, в колко битки е участвал, дали е скачал с парашут и колко немци е убил. Ърни го харесваше, защото бе естествен и непретенциозен, бе винаги готов да изцапа ръцете си и режеше и цепеше дърва, без дори да го молят. Дори Нанси омекна накрая и една вечер, когато Дорис я нямаше, а Пенелопе бе заета в кухнята, позволи на Ричард да я занесе на горния етаж и да я изкъпе.

За Пенелопе това време бе необикновено — време на събуждане, сякаш отдавна, толкова отдавна, че вече не помнеше колко, бе полужива. Сега с всеки изминал ден възприятията й се изостряха и добиваха нова чувствителност. Едно от проявленията на новото й събуждане бяха внезапно придобилите значение популярни песни. В кухнята на „Карн Котидж“ имаше радио, което рядко се изключваше, защото Дорис обожаваше компанията му. То имаше предавания като „Развлечения за работници“, четеше бюлетините, говореше и пееше и като думите на някой лунатик се чуваше, но не се и слушаше. Но една сутрин, докато режеше моркови над мивката, Пенелопе чу да пее Джуди Гарланд[17] и се заслуша.

Струва ми се, че сме стояли и разговаряли така и преди,

и тогава се гледахме по същия начин,

но не мога да си спомня къде или кога.

И тогава ти беше със същите дрехи,

и усмивката ти беше същата…

Влезе Дорис и като я видя, извика:

— Какво те прихваща?

— Ммм?

— Стоиш до мивката с нож в едната ръка и с морков в другата и гледаш през прозореца. Добре ли си?

Имаше и други, по-малко банални примери за изострената й чувствителност. Понякога най-обикновени неща я караха да спре и да загледа втренчено. Окапаха и последните листа от дърветата и голите клони се очертаха като дантела на фона на бледото небе. Когато след дъжд изгрееше слънцето, павираните улици изглеждаха сини като рибени люспи и заслепяваха очите. Есенните ветрове, пенещи вълните, донесоха не студ, а странно чувство за жизненост. Беше изпълнена с физическа енергия и се зае със задачите, които отлагаше от месеци почисти среброто, потруди се неуморно в градината, а през уикендите водеше децата на дълги разходки през блатото и дори до скалите зад северния плаж. И което беше най-хубаво и може би най-странно, че когато Ричард не идваше, тя не страдаше от тревожни мисли. Знаеше, че рано или късно ще дойде и ще донесе със себе си онова странно чувство за спокойствие и интимност, която я бе впечатлило още при първото му гостуване. И когато той най-после идваше, това беше прекрасен подарък — подаръкът на радостта.

Като се опита да анализира и да намери причината за спокойното си приемане на ситуацията, откри, че няма нищо мимолетно нито във връзката й с Ричард Ломакс, нито в редкия нов нюанс на дните й. Напротив, тя усещаше само непреходност, сякаш това бе част от някакъв план, направен в деня на раждането й и също така предопределен. Това, което се случваше, трябваше да се случи. И тъй като нямаше точно определено начало, не бе възможно да има и край.

— … един ден в средата на лятото се наричаше Деня на отворените ателиета. Всички художници боядисваха и почистваха ателието си, а някои се нуждаеха от наистина много лъскане и търкане — и излагаха завършените си платна, а хората обикаляха от ателие на ателие и понякога купуваха по някоя картина. Разбира се, голяма част от тях разглеждаха просто от любопитство… от желание да заврат носа си в някоя чужда къща… но идваха и сериозни купувачи. Както казах, някои ателиета бяха доста мръсни, но Софи правеше истинско пролетно почистване в ателието на татко, след което го пълнеше с цветя и черпеше гостите с бисквити и вино. Казваше, че това помага за продажбите…

Беше вече краят на октомври, неделя, ранен следобед. По време на гостуванията си в „Карн Котидж“ Ричард неведнъж бе изразявал желанието си да види ателието на Лорънс Стърн, но така и не бяха намерили подходящ момент. Днес обаче той беше свободен и Пенелопе, импулсивно и отказвайки се от всичките си други планове, предложи най-после да го заведе там. И сега двамата крачеха нататък, а големият стар ключ беше в джоба на жилетката й.

Въздухът бе студен и свеж, духаше западен вятър и танцувайки по морето, се редуваха слънчева светлина и сянка, а ниско надвисналите облаци ту се струпваха, ту се разпръскваха, разкривайки синьото небе. Пътят, който се виеше край пристанището, бе почти безлюден и малкото туристи отдавна си бяха тръгнали. Всички магазини бяха затворени, а местните хора, които бяха методисти и зачитаха Свещената събота и неделя, или спяха, или се занимаваха в градините си.

— Има ли все още картини на баща ти в ателието?

— О, боже, не. Е, може би има някоя и друга недовършена скица или платно. Но нищо повече. Той беше благодарен, че успяваше да продаде всичко. Картините му вървяха толкова много, че по някои боята не успяваше да изсъхне. Те ни осигуряваха препитание. Продаде всичките, с изключение на „Търсачите на миди“. Нея дори не я изложи. Беше много лична за него, не знам поради каква причина. Никога дори и не помисли да я продава — бяха свърнали от пътя покрай пристанището и сега вървяха по тесните улички зад него. — Вървях по този път в деня, в който обявиха войната, за да взема татко и да го заведа вкъщи за обяд. Когато часовникът на църквата удари единайсет, накацалите по кулата чайки отлетяха и се издигнаха високо в небето.

Завиха и на последния ъгъл и се озоваха на северния плаж. Както винаги, силният вятър беше като шок и ги принуди да се поколебаят за миг и да си поемат дълбоко дъх, преди да продължат по виещата се пътека към ателието.

Пенелопе пъхна ключа в ключалката на тежката врата и го завъртя. Отвори вратата и веднага изпита срам, тъй като месеци на ред не бе стъпвала тук. Веднага биеха на очи безпорядъкът и занемареността на това огромно и просторно помещение. Въздухът беше студен и застоял, миришеше на терпентин, на пушек, катран и влага. Заради студената и ясна северна светлина, която нахлуваше през прозореца, се виждаше всяка жестока подробност от общата занемареност.

Ричард затвори вратата след тях. Пенелопе каза направо и откровено:

— Изглежда ужасно. И е влажно.

Отиде до прозореца и го отвори, макар и малко трудно. Вятърът нахлу като поток ледена вода. Тя видя безлюдния плаж и вълните, покрити с бяла пяна. Ричард отиде при нея. И каза с известно задоволство:

— „Търсачите на миди“.

— Разбира се. Рисувана е от този прозорец — обърна се и се огледа. — Ако беше тук, Софи щеше да припадне при вида на студиото в такова състояние.

Всичко бе покрито с прах и фини частици пясък. Масичката беше отрупана със стари оръфани списания; имаше още пълен пепелник и захвърлена плажна хавлия. Кадифената завеса, която обгръщаше стола за моделите, бе избеляла и прашна, а пред старата печка бе нападала пепел. В ъгъла отзад имаше два хлътнали дивана с раирани одеяла и куп възглавнички отгоре, като едната от тях дори бе проядена от мишки.

Като се чудеше откъде да започне, Пенелопе колебливо се опита да пооправи малко. В стара хартиена кесия пъхна изгризаната възглавничка, изсипа съдържанието на пепелника в нея и я сложи до вратата, за да я изхвърли в най-близката кофа за боклук. Махна възглавничките и изтупа одеялата през прозореца. Вятърът отвя песъчинките, остатъците от пълнежа на възглавничката и мишите изпражнения. Подреди одеялата и възглавничките и ателието веднага доби малко по-добър вид.

Междувременно Ричард, който очевидно не беше смутен от безпорядъка, се разхождаше наоколо и се оглеждаше, очевидно очарован, че може да надникне в живота и времето на художника и да разгледа струпаните тук вещи и спомени: морските раковини и камъчета, както и различните по форма дървени отломъци, събрани и запазени заради цвета и формата им; снимките по стените; глинената кана, пълна с птичи пера и суха трева, крехка като прах; триножниците на Лорънс, старите платна и скицниците; подносите с тубите вече изсъхнала боя; старите палитри и буркани с четки, зацапани от различни цветове боя — охра, кобалтовосиньо, яркочервено и яркосиньо, любимите му цветове.

— Баща ти откога не е работил?

— От години.

— И все пак всичко си е тук, на мястото.

— Той никога нищо не изхвърля, а аз нямам сърце да го направя.

Той спря пред печката.

— Защо не я запалим? Няма ли да помогне срещу влагата?

— Възможно е. Но нямам кибрит.

— Аз имам.

Той клекна внимателно, отвори вратичката на печката и разбърка пепелта с ръжена.

— Тук има и някакъв вестник, съчки и клонки.

— Сигурно някоя птичка си е направила гнездо в комина.

— Скоро ще разберем.

Изправи се, свали зелената си барета, захвърли я встрани и разкопча тъмнозеленото си сако. Нави ръкавите на ризата си и се захвана за работа. Докато Ричард почистваше пепелта от огнището, Пенелопе намери метла зад двата сърфа и започна да мете пясъка от пода и масите. Намери парче картон, събра пясъка в него и го изхвърли през прозореца. Плажът вече не беше безлюден. В далечината сякаш от нищото се бяха появили две фигурки. Мъж и жена с куче. Мъжът хвърли една пръчка във водата и кучето скочи, за да му я донесе обратно. Пенелопе потрепери. Бе прекалено студено. Затвори прозореца и тъй като нямаше какво друго да прави, се сви в края на дивана. Така правеше като дете — в края на дълъг слънчев ден, в който бе плувала и играла, се сгушваше в Софи, за да й прочете или да й разкаже приказка.

Сега гледаше Ричард и в нея зрееше същото чувство на спокойствие и сигурност. Той бе успял да запали печката. Вейките пукаха и пламтяха и той предпазливо добави малко дърва. Тя се усмихна, защото бе така вглъбен от работата си като момче, което пали лагерен огън. Той вдигна поглед и улови усмивката й.

— Бил ли си някога скаут?

— Да. Научих се дори да стягам моряшки възел и да правя носилка от два пръта и дъждобран.

Хвърли в огъня едно-две дървета и пламъците лумнаха. Затвори вратичките на печката, изправи се и избърса длани в панталоните си.

— Готово.

— Ако имахме чай и мляко, можеше да изпием по чаша хубав горещ чай.

— Това е почти толкова хубаво, колкото да кажем: Ако имахме бекон, бихме могли да си приготвим яйца с бекон — издърпа едно ниско столче и седна срещу нея. Беше си изцапал със сажди дясната буза, но тя не му каза. Чай ли си правехте тук?

— Да, след като карахме сърф. Много помага, когато ти е студено и трепериш. А с чая винаги имаше и бисквити с джинджифил. Когато имаше силни бури през зимата, не можехме да отворим прозорците, защото бяха засипани с пясък. Но иначе си беше както днес — тя се намести по-удобно и размърда крака. — Ето какво прави носталгията. Като старица съм, нали? През цялото време говоря за миналото. Сигурно се отегчаваш.

— Не. Интересно ми е. Но понякога имам чувството, че животът ти е свършил в деня, в който е избухнала войната. А това не е хубаво, защото си много млада.

— На двайсет и четири съм. Само — поправи се.

Той се усмихна.

— Кога имаш рожден ден?

— Беше миналият месец. Теб те нямаше.

— През септември — замисли се малко, после доволно кимна. Да. Точно така. Съвпада.

— Какво искаш да кажеш?

— Чела ли си някога нещо на Луис Макнийс[18]?

— Дори не съм чувала за него.

— Ирландски поет. Най-добрият. Сега ще те запозная с него, рецитирайки по памет, и вероятно ужасно ще те смутя.

— Не се смущавам лесно.

Той се засмя. И започна:

Септември дойде и нейната жизненост

се възражда през есента,

нейната природа предпочита

голи дървета и огън в камината.

Затова й давам този месец, а и следващия,

макар че цялата ми година трябва да е нейната —

на тази, която направи толкова

от дните ми непоносими и объркани,

но толкова — и много щастливи.

Която остави диря в живота ми,

а сянката й още танцува по стените ми,

чиято коса се преплита със моята

и си спомням целувките й навсякъде из Лондон.

Любовна поема. Съвсем неочаквано любовна поема. Не беше смутена, беше дълбоко разчувствана. Думите, произнесени от тихия глас на Ричард, предизвикаха буря от чувства, но и тъга: „… и си спомням целувките й навсякъде из Лондон“. Замисли се за Амброуз и за вечерта, когато бяха отишли на театър, а после — на вечеря и накрая се бяха върнали в къщата на „Оукли стрийт“, но спомените бяха плоски и безцветни и за разлика от поемата не предизвикаха у нея никакви чувства. Което беше, най-слабо казано, потискащо.

— Пенелопе.

— Хм?

— Защо никога не говориш за съпруга си?

Тя вдигна рязко поглед и за един ужасен миг се запита дали не бе изрекла мислите си на глас.

— А ти искаш ли да говоря за него?

— Не особено. Но би било естествено. Познавам те вече… колко станаха… два месеца и през цялото това време ти не си казала нищо за него, нито си споменала името му. Баща ти — също. Всеки път, когато дори се приближим до темата, я сменяте.

— Причината е много проста. Амброуз го отегчава. Амброуз отегчаваше и Софи. Нямаха нищо общо. Да не говорим за другите.

— А ти?

Знаеше, че трябва да бъде честна — не само с Ричард, но и със себе си.

— Не говоря за него, защото това е нещо, с което не се гордея. Не постъпих правилно.

— Каквото и да означава това, не мислиш, че бих променил мнението си за теб, нали?

— О, Ричард, нямам представа, какво мислиш за мен.

— Пробвай ме.

Тя сви рамене, изгубила дар слово.

— Омъжих се за него.

— Обичаше ли го?

Тя отново каза истината:

— Не знам. Но беше привлекателен и мил и първият ми истински приятел, след като се записах доброволка и ме изпратиха на остров Уейл. Никога не бях имала… — поколеба се, търсейки правилната дума, но каква друга можеше да използва, освен „приятел“? — Никога преди това не бях имала приятел, всъщност не бяха имала никаква връзка с мъж на моята възраст. Той беше добра компания и ме харесваше, всичко това бе ново и различно за мен.

— И това ли е „всичко“? — той изглеждаше искрено озадачен, както и можеше да се очаква след нескопосаното й обяснение.

— Не. Имаше и друга причина. Забременях с Нанси — усмихна се лъчезарно. — Това шокира ли те?

— За бога! Разбира се, че не ме шокира.

— Изглеждаш шокиран.

— Само защото си се омъжила за него.

— Не се налагаше да се омъжвам за него — беше важно да поясни, защото в противен случай може би щеше да си представи Лорънс с пушка, а Софи обляна в сълзи и обвиняваща. — Татко и Софи не настояваха. Не са такива хора. Те са свободни души. Обществените условности не означават нищо за тях. Бях в отпуск, когато им казах, че съм бременна. При нормални обстоятелства можеше да си остана у дома и да родя Нанси и Амброуз нямаше дори да разбере. Но бях все още доброволка. Отпускът ми свърши и трябваше да се върна в Портсмът и следователно да видя отново Амброуз. Трябваше да му кажа за бебето. Така беше честно. Казах му, че не се налага да се омъжва за мен… но… — поколеба се, защото не си спомняше с точност какво се бе случило. — … след като свикна с мисълта, той като че ли реши, че е длъжен да се ожени за мен. А аз се разчувствах, защото не очаквах подобно нещо от него. След като решихме, нямаше време за губене, защото Амброуз беше завършил курса и щяха да го изпратят в морето. Беше определена дата за сватбата и… това е. Оженихме се една прекрасна майска утрин в гражданското в Челси.

— Родителите ти познаваха ли го преди това?

— Не. Не можаха да дойдат и на сватбата, защото татко бе болен от бронхит. Запознаха се с него едва след няколко месеца, когато дойде в „Карн Котидж“ за уикенда. В мига, в който влезе в къщата, разбрах, че съм сгрешила. Той не принадлежеше към нашия кръг. Нямаше нищо общо дори с мен. Бях в напреднала бременност, отегчавах се и бях много раздразнителна. Дори не се опитах да го забавлявам. Това е едно от нещата, от които се срамувам. Срамувам се, защото винаги съм мислела за себе си като за умна и зряла, а в края на краищата взех най-глупавото решение, което една жена може да вземе.

— Имаш предвид да се омъжиш?

— Да. Признай, Ричард, че ти никога не би извършил нещо толкова глупаво.

— Не бъди така сигурна. Бил съм много близо до женитбата три-четири пъти, но в последния момент здравият разум винаги ме е принуждавал да се откажа.

— Разбирал си, че не си влюбен и че не е правилно да се ожениш? Това ли искаш да кажеш?

— Отчасти. Отчасти ми пречеше и това, че от десет години знаем, че войната ще избухне. Сега съм на трийсет и две. А бях на двайсет и две, когато Хитлер и нацистката партия се появиха на сцената. В университета имах страхотен приятел — Клаус фон Райндорп. Много умен човек. Не беше евреин, а произхождаше от едно от най-старите семейства в Германия. Разговаряхме много за случващото се в страната му. Още по онова време той беше изпълнен с лоши предчувствия. Едно лято отидох в Австрия, за да се катеря в планините в Тирол. И сам усетих напрежението, видях графитите по стените. Приятелите ти, семейство Клифърд не са били единствените, които са осъзнавали какво предстои да се случи.

— А какво стана с приятеля ти?

— Не знам. Върна се в Германия. Писа ми известно време, след това писмата спряха. Просто изчезна от живота ми. Мога само да се надавам, че ако е умрял, смъртта му не е била жестока.

— Мразя тази война — каза тя. — Мразя я, както и всички други. Искам да свърши и да престанат убийствата, бомбардировките и битките. Но също така се страхувам от края й. Татко остарява. Не му остава още много живот и като го няма, за да се грижа за него, и войната свърши, няма да имам причина да не се върна при съпруга си. Виждам себе си и Нанси в някаква отвратителна виличка в Алвърстоук или Киъм и тази възможност ме изпълва с ужас.

Признанието бе излязло от устата й. Думите й увиснаха в мълчанието, настанило се между тях. Подозираше, че той не одобрява мислите и поведението й, и повече от всякога се нуждаеше от окуражаване. Разтревожена, го попита:

— Мразиш ли ме заради егоизма ми?

— Не — наведе се напред и покри дланта й със своята. — Напротив.

Нейната ръка бе леденостудена, а неговата — топла. Тя сключи пръсти около китката му, защото имаше нужда от тази топлина и искаше тя да се разпростре по тялото й и да стигне до всяка нейна част. Инстинктивно взе ръката му и я допря до бузата си. И двамата казаха едновременно:

— Обичам те.

Тя вдигна поглед и срещна неговия. Беше произнесено. Беше свършено. Думите никога нямаше да могат да се върнат назад.

— О, Ричард!

— Обичам те — повтори той. — Мисля, че се влюбих в теб още първия път, когато те видях да стоиш с баща си от другата страна на пътя — вятърът рошеше косата ти и ти приличаше на красива циганка.

— Не знаех… Наистина не знаех…

— И от самото начало знаех, че си омъжена, но това въобще нямаше значение. А когато ме покани в „Карн Котидж“, си казах, че е заради баща ти, защото той се радва на компанията ми и иска да играем карти. Затова дойдох и после пак дойдох… да го видя, разбира се, но също, защото, ако бях с него, ти също щеше да бъдеш там. Заобиколена от деца и безкрайно заета, но все пак там. Само това имаше значение.

— За мен също само това имаше значение. Не се опитвах да анализирам. Знаех само, че всичко става по-ярко, когато влезеш през вратата. Сякаш винаги съм те познавала. Като всичко най-добро от миналото и бъдещето — сякаш всичко се случваше наведнъж. Но не се осмелявах да го нарека любов…

Сега той беше до нея — вече седеше не на метър от нея, а до нея и я бе прегърнал. Притискаше я така силно до себе си, че чуваше ударите на сърцето му. Лицето й беше притиснато до рамото му, а пръстите му бяха заровени в косата й.

— О, мило, мило мое момиче.

Тя се отдръпна леко, вдигна лице към него и се целунаха като любовници, които са били разделени от години. И целувката бе като завръщане у дома — както когато чуваш вратата да се затваря след теб и знаеш, че си в безопасност, а светът натрапник е останал отвън и нищо и никой не може да застане между теб и единствения човек, с когото искаш да бъдеш.

Тя легна по гръб и косата й се разпиля по старите избелели възглавнички.

— О, Ричард… — това бе просто шепот, но не бе способна на повече. — Не разбрах. Не знаех… Дори не съм предполагала, че мога да се чувствам така… че може да бъде така.

Той се усмихна:

— Може да бъде и по-добре.

Тя вдигна поглед към лицето му, разбра какво й казваше, и знаеше, че не иска нищо повече. Засмя се, а устата му покри нейната, както бе отворена, и думите, макар да бяха много сладки, изведнъж станаха ненужни и недостатъчни.

Старото студио познаваше любовта. Печката смело ги успокояваше с топлината на огъня, проникващият през пролуките в прозореца вятър също познаваше любовта. Върху покритите с одеяла дивани някога бяха споделяли любовта си Лорънс и Софи и сега те приеха тази нова любов, станаха нейни съучастници. А после, в дълбокия мир, последвал потушената за момента страст, настана спокойствие и те лежаха притихнали, прегърнати, загледани в носещите се по небето облаци и заслушани във вечния прибой.

— Какво ще стане сега? — попита тя.

— Какво искаш да кажеш?

— Какво ще правим?

— Ще продължим да се обичаме.

— Не искам да се връщам. Не искам нещата да бъдат както преди.

— Не можем да направим това.

— Но се налага. Не можем да избягаме от реалността. А искам да има утре, утре, утре и утре и да знам, че всички тези бъдещи дни ще мога да прекарам всеки един час с теб.

— Аз също го искам — в гласа му се долавяше тъга. — Но не може.

— Тази война. Толкова я мразя.

— А може би трябва да бъдем благодарни. Че ни събра.

— О, не. Щяхме да се срещнем. Някак си. Съдбата на хората е записана в звездите. И деня, в който съм се родила, някоя небесна служеща в гражданското е сложила печат с моето име, изписано с главни букви, на челото ти. Този мъж е запазен за Пенелопе Стърн.

— Само дето аз не съм бил мъж в деня, в който си се родила. Бил съм ученик и съм се борил със загадките на латинската граматика.

— Няма значение. Пак си принадлежим. Винаги си бил предназначен за мен.

— Да — целуна я отново и неохотно вдигна ръка, за да погледне часовника. — Почти пет часа е…

— Мразя войната. Часовниците също.

— За нещастие, мила моя, не можем да останем тук вечно.

— Кога ще те видя отново?

— Не веднага. Ще отсъствам известно време.

— Но колко?

— Три седмици. Не бива да ти казвам, за да не издадеш нещо неволно.

— Но къде отиваш? — тревогата се усети в гласа й.

— Не мога да ти кажа…

— Какво ще правиш? Опасно ли е?

Той се засмя.

— Не, глупачето ми, разбира се, че не е опасно. Обучение… част от работата ми. Така че никакви въпроси повече.

— Страх ме е, че ще ти се случи нещо.

— Нищо няма да ми се случи.

— Кога ще се върнеш?

— В средата на ноември.

— Нанси има рожден ден в края на ноември. Ще стане на три.

— Тогава ще съм с теб.

Тя се замисли.

— Три седмици — въздъхна. — Струват ми се цяла вечност…

— Отсъствието е вятърът, който загасва малката свещ, но подклажда огъня и кара въглените да се разгорят.

— Все пак мога да мина и без него.

— А ще ти помогне ли да запомниш колко те обичам?

— Да. Малко.

Дойде зимата. Задуха студеният източен вятър, понесе се над блатото и морето, неспокойно и ядосано, и доби цвета на олово. Къщи, улици и дори небето сякаш изсветляха, завладени от студа. В „Карн Котидж“ денят започваше с палене на камината и огънят се поддържаше през целия ден с въглища и всичко друго, което гореше. Дните станаха по-къси и завесите за затъмнението се спускаха още в пет часа, когато се сервираше чаят, а нощите бяха много дълги. Пенелопе се върна към пончото и дебелите черни чорапи, а следобедната разходка на Нанси означаваше да я облече във вълнен пуловер, вълнени чорапи, шапка и ръкавици.

Лорънс, чиито стави усещаха силно студа, топлеше ръцете си на камината. Беше станал мрачен и неспокоен. Отегчаваше се.

— Къде се дяна Ричард Ломакс? Не е идвал вече три седмици, че и повече.

— Три седмици и четири дни, татко — тя ги броеше.

— Никога преди не е отсъствал толкова дълго.

— Ще се върне и пак ще играете бегамон.

— Но какво прави?

— Нямам представа.

Измина още една седмица, а него все още го нямаше. Пенелопе започна да се тревожи. Може би нямаше да се върне. Може би някой адмирал или генерал бе решил, че Ричард е предопределен за други дела, и го беше изпратил на Север, в Шотландия, и тя нямаше да го види никога повече. Не беше писал, но може би писмата бяха забранени. Или може би… Но това бе почти немислимо. Може би заради създаването на Втори фронт в бъдеще го бяха изпратили в Норвегия или в Холандия като разузнавач, за да проправи пътя на съюзническите войски… Тревожното й и напрегнато въображение побърза да отхвърли тази мисъл.

Рожденият ден на Нанси наближаваше и това бе добре, защото така Пенелопе имаше и за какво друго да мисли. Двете с Дорис замисляха да организират неголямо тържество. Изпратиха покани за чай на десет нейни малки приятелки. Купоните за храна бяха изразходвани за шоколадови бисквити, а Пенелопе направи торта благодарение на запасите им от маргарин и масло.

Нанси вече бе достатъчно голяма да очаква този специален ден с нетърпение и за първи път в краткия си живот разбра за какво бе всичко това. Ставаше въпрос за подаръци. След закуска седна върху рогозката пред камината в дневната и отвори пакетите, гледана с известно удивление от майка си и дядо си и с обожание от Дорис. Не беше разочарована. Пенелопе й подари нова кукла, а Дорис — дрехи за куклата, ушити с любов от останали парчета плат и вълна. Имаше още здрава дървена количка, която бе направил Ърни Пенбърт, и картина мозайка от Роналд и Кларк. Лорънс, който винаги търсеше наследен талант, бе купил на внучката си кутия цветни моливи, но най-хубавият подарък беше от баба Доли Кийлинг. Голяма кутия, която трябваше да отвори, пластове хартия, която трябваше да разкъса, и най-накрая — нова рокля. Не всекидневна, а рокля за тържества. Пластове тънък муселин, обточен с дантела и розова коприна. Нищо не би могло да достави по-голяма радост на Нанси.

Захвърли другите подаръци и извика:

— Искам да я облека сега — и веднага започна да съблича гащеризончето си.

— Не, роклята е за тържества. Може да я облечеш следобед на собственото си тържество. Виж, ето куклата ти — облечена е в новите дрехи. Погледни каква рокля е ушила Дорис за нея. Има и дантелена фуста…

По-късно сутринта:

— Ще трябва да се преместиш, татко — каза Пенелопе. — Тържеството ще трябва да е тук, в дневната, където има достатъчно място за игри — и тя издърпа масата до стената.

— И къде трябва да седя аз? В навеса за въглища ли?

— Не. Дорис е затоплила кабинета ти. Там ще ти е тихо и спокойно. Нанси не иска никакви мъже наоколо. Каза го съвсем ясно. Дори Роналд и Кларк няма да присъстват, а ще отидат да пият чай у госпожа Пенбърт.

— Няма ли да ми позволиш да дойда и да хапна от тортата?

— Но да, разбира се. Не трябва да позволяваме на Нанси да развие склонност да командва.

Майките или гувернантките доведоха малките гости в четири часа и цял един уморителен час и половина единствено Дорис и Пенелопе отговаряха за децата. Празненството протичаше по обичайния дневен ред. Всички бяха донесли малки подаръчета за Нанси, които трябваше да се отворят. Едно дете се разплака и каза, че иска да си отиде у дома, а друго — надменна малка дама с къдрици, попита дали ще имат ухажори. Пенелопе побърза да я увери, че няма да има.

Играха на различни игри. „Изпратих писмо до любимия си, но по пътя го изпуснах“, пееха всички в хор, седнали в кръг с кръстосани крака на пода в дневната. Една малка гостенка, вероятно превъзбудена, се подмокри и трябваше да я отнесат горе, за да я подсушат.

Фермерът е в бърлогата си,

фермерът е в бърлогата си,

хей-хо, мой татко, о,

фермерът е в бърлогата си.

Вече изтощена, Пенелопе погледна часовника и едва повярва, че е само четири и половина. Трябваше да оцелее още един час, преди майките и гувернантките да се появят и да отведат милите си дечица.

Играха още на „Подай нататък пакета“. Всичко вървеше добре, докато надменното дете с къдриците не каза, че Нанси й е откраднала пакета и че е неин ред да разопакова хартията. Нанси възрази и момиченцето с къдриците запищя в ухото й, в резултат на което тя веднага го зашлеви. Пенелопе тактично ги раздели и ги успокои. Дорис се появи на прага и обяви, че чаят е готов. Никога чаят не е бил толкова приветстван и навременен.

Игрите бяха зарязани на мига и всички се събраха в трапезарията, където Лорънс вече седеше на украсения с дърворезба стол начело на масата. Завесите бяха спуснати, огънят гореше, атмосферата бе празнична. Децата млъкнаха поне за малко или заради вдъхващия страхопочитание старец, който седеше тук като патриарх, или заради храната, която очакваха с радост. Гледаха втренчено колосаната бяла престилка, ярките чаши и чинии, сламките, през които щяха да пият лимонада, и бисквитите. Гощавката включваше още желирани бонбони и сандвичи, бисквити с глазура и сладкиш с конфитюр и, разбира се, тортата. Заеха местата си около масата и за известно време настана пълна тишина, с изключение на звук от дъвченето. Имаше инциденти, разбира се — изтървани на земята сандвичи, обърната чаша с лимонада, намокрена покривка, но всичко това бе нещо рутинно, с което бързо и лесно се справиха. След това си сложиха хартиените шапки, а към дрехите си закачиха мъниста и звънчета. И накрая Пенелопе запали три свещички върху тортата, а Дорис изгаси осветлението. Тъмната стая се превърна в сцена, във вълшебно място. Пламъците на свещите се отразяваха в ококорените очи на децата около масата.

Седнала на почетното място до дядо си, Нанси се изправи на стола и помогна да разрежат тортата.

Честит рожден ден…

Честит рожден ден…

Честит рожден ден, мила Нанси.

Вратата се отвори и в трапезарията влезе Ричард.

— Не можех да повярвам. Помислих си, че виждам привидения, когато ти влезе. Не можех да повярвам, че е истина — стори й се по-слаб, по-стар и посивял от умора. Имаше нужда от бръснене, военната му униформа беше изцапана и измачкана. — Къде беше?

— В пустошта.

— Кога се върна?

— Преди около час.

— Изглеждаш изтощен.

— Изтощен съм — призна той, — но казах, че ще съм тук за празненството на Нанси.

— Глупчо такъв, това няма значение. Трябва да си легнеш.

Бяха сами. Всичките малки гостенки на Нанси си бяха тръгнали — всяка с балон и близалка. Дорис бе занесла Нанси горе, за да я изкъпе. Лорънс бе предложил да изпият по чашка уиски и беше отишъл да търси бутилка. В дневната все още цареше безпорядък, всички мебели бяха разместени, но те седяха, без това да ги тревожи, насред целия този хаос — Ричард, полуизлегнал се във фотьойла, а Пенелопе — коленичила на килимчето пред камината в краката му.

Той каза:

— Обучението продължи по-дълго… оказа се по-сложно… отколкото очаквахме. Не можах дори писмо да ти напиша.

— Досетих се.

Настана мълчание. Топлината от камината го приспа, клепачите му натежаха. За да се пребори със съня, седна, разтри очи и прокара длан по наболата си брада.

— Сигурно изглеждам като развалина. Не съм се бръснал и не съм спал три нощи. А сега нямам сили за нищо. Което е тъжно, защото исках да те изведа на вечеря и да те имам само за себе си до сутринта. Но не мисля, че ще имам сили… Няма да има полза от мен. Ще заспя още преди да донесат супата. Сърдиш ли се? Можеш ли да чакаш?

— Разбира се. Нищо не може да ме разсърди вече, след като се върна. Страхувах се, да не би да попаднеш в плен или да те убият.

— Подценяваш ме.

— Стори ми се, че отсъствието ти продължи цяла вечност, но сега, когато отново си тук и мога да те гледам и да те докосвам, ми се струва, че въобще не си отсъствал. И липсваше не само на мен, но и на татко. Оплакваше се, че няма развлечения, искаше играта си на бегамон.

— Ще дойда някоя вечер и ще играем — наведе се и взе лицето й в дланите си. — Красива си, каквато те помня — в уморените му очи проблесна весело пламъче. — И дори може би повече.

— Какво е толкова забавно?

— Ти. Да не би да си забравила, че все още си с хартиената шапка на главата?

Остана още съвсем малко, колкото да изпие уискито, което му донесе Лорънс. След това изтощението го победи и прикривайки прозевките си, се изправи, извини се, че е бил толкова скучна компания, и им пожела лека нощ. Пенелопе го изпрати. Целунаха се в мрака пред отворената врата и той си тръгна.

Тя влезе и затвори вратата. Поколеба се за миг, тъй като имаше нужда от време, за да събере мислите си. Накрая отиде в трапезарията, намери поднос и се залови за досадната задача да разчисти след тържеството на Нанси.

Беше в кухнята и миеше чиниите, когато влезе Дорис.

— Нанси вече спи. Легна си с новата рокля, както пожела — въздъхна. — Уморена съм. Струваше ми се, че партито никога няма да свърши — взе кърпа и започна да подсушава чиниите. — Ричард отиде ли си?

— Да.

— Мислех, че ще те води на вечеря.

— Не. Трябва да се наспи.

Дорис избърса куп чинии и ги прибра.

— Все пак беше мило, че дойде. Очакваше го, нали?

— Не.

— И аз така си помислих.

— Защо?

— Наблюдавах те. Ти пребледня. Очите ти блеснаха. Сякаш щеше да припаднеш.

— Просто бях изненадана.

— О, хайде, Пенелопе. Не съм глупачка. Все едно святкат светкавици, когато сте заедно. Видях го как те гледа. Той е луд по теб. И като те наблюдавам от мига, в който той влезе в живота ти, мога да кажа, че е взаимно.

Пенелопе миеше чаша с нарисувано върху нея Зайчето Питър. Обърна я в ръцете си и я потопи в сапунената вода.

— Не знаех, че е толкова очевидно.

— Е, не бъда нещастна заради това. Няма от какво да се срамуваш, Ричард Ломакс е красив и приятен мъж. Няма нищо лошо да се поразвлечеш малко с него.

— Не съм сигурна, че е само развлечение. Всъщност знам, че не е така. Влюбена съм в него.

— Господи!

— Не знам какво да правя…

— Толкова ли е сериозно?

Пенелопе обърна глава и изгледа Дорис. Погледите им се срещнаха и за миг й хрумна, че бяха станали много близки с годните. Споделяха отговорността, мъката, разочарованията, тайните, шегите и смеха и между тях се бе създала връзка, която бе много по-силна от приятелството. Всъщност Дорис — земна, практична и безкрайно мила — бе запълнила болезнената празнота, останала след смъртта на Софи. И затова беше лесно да й се довери.

— Да.

— И как, по дяволите, успя?

— О, Дорис, не беше много трудно.

— Не… Искам да кажа… е, къде?

— В студиото.

— Проклета да съм! — Дорис ругаеше само когато не й бяха останали думи.

— Шокирана ли си?

— Защо да съм шокирана? Няма нищо общо с мен.

— Омъжена съм.

— Да, омъжена си, каква липса на късмет.

— Не харесваш ли Амброуз?

— Знаеш, че не го харесвам. Никога не бих го казала, но прекият въпрос изисква честен отговор. Мисля, че не е подходящ за съпруг, както и за баща. Не идва да те види и не ми казвай, че няма отпуск. Почти не пише. И дори не изпрати подарък за рождения ден на Нанси. Честно, Пенелопе, той не те заслужава. За мен е истинска загадка, защо въобще си се омъжила за него.

— Бях бременна с Нанси — каза Пенелопе, изпълнена с чувство за безнадеждност.

— Това е най-основателната причина, която съм чувала.

— Изобщо не съм очаквала, че ще го кажеш.

— А ти за каква ме смяташ? За светица ли?

— Значи одобряваш онова, което правя?

— Ричард Ломакс е истински джентълмен и надминава с една глава и едни рамене мръсници като Амброуз Кийлинг. И защо да не се забавляваш? Само на двайсет и четири си, а, Господ ми е свидетел, животът ти през последните няколко години е много скучен. Дори съм изненадана, че не си залитнала по-рано, защото си красива жена. Единствената причина, трябва да го признаем, вероятно е фактът, че преди да се появи Ричард Ломакс, наоколо просто нямаше достатъчно мъже.

Пенелопе се засмя.

— Дорис, не знам какво щях да правя без теб.

— Много неща, предполагам. Сега поне знам откъде духа вятърът. И мисля, че е страхотно.

— Но как ще свърши?

— Война е. Не знаем как ще свърши каквото и да било. Трябва да живеем за момента, да сграбчваме мига. Ако той те обича и ти го обичаш, просто продължавай напред. Аз ще пазя гърба и на двама ви и ще ти помагам, с каквото мога. А сега, за бога, да измием чиниите, преди момчетата да се върнат и да трябва да приготвяме вечерята.

Беше декември. И преди да се усетят, дойде Коледа. Трудно беше да се купят подходящи подаръци в полупразните магазини в Порткерис, но някак си успяха да ги купят, да ги опаковат и да ги скрият както всяка друга година. Дорис приготви пудинга, известен като „военновременен коледен пудинг“, по рецептата на Министерството на храните, а Ърни обеща да извие врата на някоя кокошка или пуйка. Генерал Уотсън-Грант им донесе от градината си клонки от смърч, а Пенелопе успя да намери кутията с коледните украшения играчки за елха, останали от детството й, увити в станиол шишарки, хартиени звезди и гирлянди.

Ричард получи отпуск за Коледа, но щеше да прекара няколко дни с майка си в Лондон. Преди да тръгне обаче, се отби в „Карн Котидж“, за да им даде подаръците. Бяха завити в кафява хартия и завързани с червени панделки, облепени със стикери, изобразяващи имел и червеношийки, и прилежно надписани. Пенелопе беше дълбоко трогната. Представи си го как купува панделките, как седи на леглото в спартанската си квартира, как старателно ги опакова и как завързва панделките. Опита се да си представи Амброуз да прави нещо толкова лично и поглъщащо времето му, но не можа.

Тя беше купила за Ричард червен вълнен шал. Беше й струвал не само пари, но и скъпоценни купони за храна и той вероятно щеше да го сметне за непрактичен, защото не можеше да се носи с униформа, а той не ходеше никога цивилен. Но шалът бе толкова луксозна вещ, толкова весел и подходящ за Коледа, че тя не можа да устои. Зави го в хартия, откри и кутия, в която да го сложи, и го даде на Ричард, след като той остави техните подаръци под елхата, за да го вземе със себе си в Лондон. Той повъртя кутията в ръце и каза:

— Защо да не го отворя сега?

Тя изпадна в ужас.

— О, не, не трябва. Трябва да го запазиш за коледната сутрин.

— Добре. Щом така казваш.

Никак не й се искаше да се сбогува с него, но каза с усмивка:

— Прекарай една щастлива Коледа.

Той я целуна.

— Ти също, мила моя — сякаш я разкъсваха. — Весела Коледа.

Коледната утрин започна рано и както винаги бе изпълнена с врява и вълнения. Шестимата се събраха в спалнята на Лорънс, възрастните пиха чай, а децата се покатериха на огромното му легло, за да получат и да отворят чорапите си. Шегуваха се, ядоха ябълки, а Лорънс си сложи фалшив нос и фалшиви Хитлерови мустаци и всички се смяха със сълзи. След това закусиха и по традиция всички се събраха в дневната, за да отворят подаръците си. Настъпи още по-голямо вълнение. Подът скоро бе засипан от разкъсана хартия и канап, а въздухът се изпълни с радостни викове и възклицания.

— О, благодаря, мамо, точно каквото исках. Виж, Кларк, клаксон за велосипеда ми.

Пенелопе остави подаръка на Ричард настрани, за да го отвори последен. Останалите не бяха така решителни. Дорис разкъса хартията и извади копринено шалче с екстравагантни размери и богатство на цветовете.

— Никога досега не съм имала такова! — извика тя, сгъна го на триъгълник, сложи го на главата си и го завърза под брадичката си. — Как изглеждам?

Роналд каза:

— Като принцеса Елизабет върху понито си.

— О! — тя беше очарована. — Елегантна съм, нали?

За Лорънс имаше бутилка уиски, за момчетата — смъртоносни професионални катапулти. За Нанси — кукленски чаен сервиз от бял порцелан, обточен със златен кант и с изрисувани миниатюрни цветчета.

— Какъв е твоят подарък, Пенелопе?

— Още не съм го отворила.

— Отвори го сега.

Тя се подчини, а погледите на всички бяха приковани в нея. Развърза панделката и разгъна внимателно кафявата хартия. Видя бяла кутийка, обточена в черно. „Шанел №5“. Вдигна капака на кутийката и видя квадратното шишенце сред сатенените гънки.

Дорис зина.

— Никога не съм виждала толкова голямо шишенце! Не и извън парфюмериите. И „Шанел №5“! Ще ухаеш несравнимо!

В кутията имаше и сгънат син плик. Пенелопе го извади незабележимо и го пусна и джоба на жилетката си. По-късно, докато другите почистваха пода от парчетата хартия, се качи в стаята си и прочете писмото.

Мило мое момиче,

Честити Коледа! Подаръкът ти дойде от другата страна на Атлантическия океан. Мой добър приятел беше в Ню Йорк, където корабът му спря, за да зареди гориво, и го донесе в Англия. За мен ароматът на „Шанел №5“ е равен на блясък, елегантност, сексапил, безгрижност и забавления. Равен е още на обяд в „Бъркли“ в Лондон през май — с цъфнал люляк, със смях, с любов и с теб. Непрекъснато мисля за теб. Винаги си в сърцето ми.

Ричард

Беше същият сън. Мислеше за него като за страната на Ричард. Винаги едни и същ. Дългата, обрасла с дървета ивица земя и в края й — къща с равен покрив в средиземноморски стил. Басейнът и Софи, която и плува в него, татко пред триножника си, лицето му — затъмнено от сянката, която хвърля периферията на широкополата му шапка. А после безлюдният плаж и чувството, че търси не миди, а определен човек. Той идва и тя го вижда да се приближава, макар и още да е далеч, и се изпълва с радост. Но преди да стигне до нея, от морето идва мъгла, тъмна и издигаща се като прилива, и покрива всичко наоколо. Той нагазва в нея и се удавя.

— Ричард.

Събуди се и протегна ръка към него. Но сънят се разтвори и изчезна. Ръката й усети само хладните чаршафи от другата страна на леглото. Чу шепота на морето, но нямаше вятър. Всичко бе спокойно, застинало. Какво я бе обезпокоило, какво бе изплувало от подсъзнанието й? Мракът се разсейваше и небето зад отворения прозорец бе не черно, а сиво и тя виждаше ясно очертанията на познатите предмети в стаята. Таблата на леглото, нощното шкафче, наклоненото огледало, в което се отразяваше небето. Видя малкия фотьойл и отворения куфар до него, вече наполовина готов…

Това беше. Куфарът. Днес. „Днес заминавам. На почивка. Седем дни с Ричард…“

Известно време лежа, мислейки за него, после си спомни озадачаващия сън. Никога не се променяше. Все същата последователност. Носталгични образи на отдавна изгубено щастие, после търсенето. Всичко се изгубва в несигурността и се разтваря в чувството за загуба. Но ако го анализираше, може би не беше така озадачаващ, защото бе нахлул в съня й скоро след като Ричард се върна от Лондон в началото на януари и се появяваше на неравни интервали през последните два месеца и половина.

Период на болезнено разочарование, защото бе така погълнат от работа, че тя едва го виждаше. Макар че времето все повече се влошаваше, обученията зачестиха. Броят на войниците, както и на военните коли растеше. Сега по тесните улици на града често се виждаха конвои, а в командния център на северния кей кипеше усилена подготовка.

Очевидно предстояха решителни удари. Над морето кръжаха хеликоптери, а след Нова година се появиха и сапьори, които обикаляха изоставените блата зад скалите Боскарбен, като понякога дори и лагеруваха там. Мястото изглеждаше зловещо — бе оградено с бодлива тел и навсякъде имаше червени предупредителни знамена също като знаците, указващи на цивилното население да стои далеч и заплашващи със смърт всеки, който се приближи. При вятър в Порткерис ясно се чуваха и денем, и нощем откъслечни изстрели. Това бе особено тревожно през нощта, когато жителите се събуждаха рязко и с бясно тупкащи сърца и никога не бяха сигурни какво точно ставаше.

От време на време Ричард се появяваше — както винаги без предизвестие. Стъпките му в коридора и гласът му не преставаха да я радват. Обикновено идваше след вечеря и седеше с нея и баща й, пиеха кафе и играеха бегамон в малките часове на нощта. Веднъж, след като беше телефонирал и уредил всичко в последния момент, я заведе в заведението на Гастон на вечеря, където на бутилка отлично вино разговаряха, без да спират, тъй като не се бяха виждали от седмици.

— Разкажи ми за Коледата си, Ричард. Каква беше?

— Тиха.

— Какво прави?

— Слушах концерти. Посетих службата в полунощ в Уестминстърското абатство. Разговарях.

— Само двамата с майка ти ли бяхте?

— Отбиха се и няколко приятели. Но повечето време бяхме само двамата.

Струваше й се, че е прекарал приятно. Беше любопитна.

— За какво разговаряхте?

— За много неща. За теб.

— Казал си на майка си за мен?

— Да.

— И какво й каза?

Той протегна ръка през масата и хвана ръката й.

— Че съм намерил единствения човек на света, с когото искам да прекарам остатъка от живота си.

— Каза ли й, че съм омъжена и че имам дете?

— Да.

— И тя как реагира?

— Изненада се. След това прояви съчувствие и разбиране.

— Звучи мило.

Той се усмихна.

— Обичам я.

Още преди да се усетят, дългата зима почти бе свършила. В Корнуол пролетта идва рано — във въздуха се долавя свеж аромат и слънчевата топлина започва да се усеща, за разлика от другата част на страната, където студеното време все още продължава. И тази година не бе по-различно. Насред военните приготовления, стрелбата и кръжащите над главите хеликоптери в закътаните долини започнаха да пристигат прелетните птици. Въпреки изписаните с главни букви заглавия във вестниците и мълвата за предстоящо нахлуване в Европа, първият топъл и благоуханен ден изгря със синьо небе, тих и спокоен. Дърветата разцъфнаха, блатото позеленя от орловата папрат, а бреговете бяха обсипани с безстъблена иглика.

И точно в един такъв ден Ричард беше свободен, не го притискаха никакви задължения и най-после успяха да отидат отново в ателието. Запалиха огъня и оставяйки го да осветява любовта им, се потопиха в собствения си таен свят, задоволиха нуждата си да бъдат заедно и си позволиха да станат едно цяло.

— Колко време ще мине, преди да можем да дойдем тук отново? — поинтересува се тя след това.

— Иска ми се да знаех.

— Алчна съм. Все искам още. Все искам да е утре.

Седнаха до прозореца. Плажът беше огрян от слънчева светлина, пясъкът бе ослепително бял, а по морето танцуваха слънчеви зайчета. Чайките се носеха с вятъра, кряскайки. Две малки момчета търсеха миди в едно басейнче под скалите.

— В момента утрешният ден е нещо като награда.

— Искаш да кажеш, заради войната ли?

— Тя е част от живота — като раждането и смъртта.

Пенелопе въздъхна:

— Опитвам се да не бъда егоистка. Напомням си, че има милиони жени по света, които биха дали мило и драго да са на мое място, да са на сигурно и топло място, да са нахранени и около тях да е цялото им семейство. Но това не ми помага. Гневя се, защото не мога да бъда с теб непрекъснато. А фактът, че си тук, само влошава нещата. Не охраняваш Гибралтар, не воюваш в джунглите на Бирма, нито си на кораб насред Атлантика. Ти си тук. И войната пак застава между нас и ни разделя. С цялото това безпокойство и приказки за предстоящо нахлуване в Европа имам чувството, че времето изтича между пръстите ми като пясък. И получаваме само няколко откраднати часа.

— Имам седмица отпуск в края на месеца. Ще дойдеш ли с мен?

Докато говореше, тя гледаше двете момченца и мрежите им за улов на миди. Едното беше намерило нещо, заровено дълбоко в зелените водорасли. Клекна, за да го разгледа, и намокри дъното на панталонките си. Седмица отпуск. Обърна глава и го погледна, решавайки, че или не е чула правилно, или той иска още повече да я ядоса.

Той разчете правилно изражението на лицето й и се усмихна.

— Казвам истината — увери я.

— Цяла седмица?

— Да.

— Защо не ми каза по-рано?

— Пазех го в тайна. Най-доброто трябва винаги да остава за края.

Седмица. Далеч от всичко и от всички. Само двамата.

— Къде ще отидем? — попита тя предпазливо.

— Където поискаш. Може да отидем в Лондон, да отседнем в „Риц“ и да обикаляме театрите и нощните клубове.

Тя се замисли. Лондон. „Оукли стрийт“. Но Лондон означаваше Амброуз, а къщата на „Оукли стрийт“ бе населена от духовете на Софи и семейство Клифърд.

— Не искам да ходя в Лондон. Има ли друга алтернатива?

— Да. Стара къща, която носи името „Трезилик“ и се намира на южното крайбрежие, на полуостров Роузланд. Не е нито голяма, нито изискана, но градината й се спуска до водата, а около цялата фасада се вие глициния.

— И знаеш къде е?

— Да. Отседнах едно лято, когато бях още в университета.

— Кой живее там?

— Приятелка на майка ми. Хелена Бредбъри. Омъжена е за Хенри Бредбъри, капитан от Кралския флот. Майка ми й писа след Коледа и преди два дни получих писмо от нея, в което ни кани на гости.

— Нас?

— Теб и мен.

— И тя ли знае за мен?

— Очевидно.

— Но няма ли да се наложи да спим в две отделни стаи и да бъдем изключително дискретни?

Ричард се засмя.

— Не познавам друга жена, която да си измисля трудности като теб.

— Не си измислям трудности. Практична съм.

— Не вярвам, че ще имаме подобни проблеми. Хелена е известна с широтата на възгледите си. Израснала е в Кения, а по някаква причина дамите, израснали в Кения, рядко се тревожат за светските условности.

— Прие ли поканата й?

— Още не. Исках първо да говоря с теб. Трябва да помислим и за други неща. Баща ти например.

— Татко?

— Няма ли да възрази да дойдеш с мен?

— Ричард, би трябвало да го познаваш по-добре.

— Каза ли му за нас?

— Не. Не с толкова много думи — усмихна се. — Но той знае.

— А Дорис?

— На Дорис казах. Тя смята, че всичко това е чудесно. Според нея си прекрасен и приличаш на Грегъри Пек.

— В такъв случай няма какво да ни спре. И така… — изправи се.

— Хайде, да тръгваме. Трябва да свършим някои неща.

Имаше телефонна кабина на ъгъла до магазина на госпожа Томас. Двамата влязоха вътре, затвориха вратата след себе си и Ричард се обади в „Трезилик“. Пенелопе бе така плътно притисната в него, че чуваше как телефонът в другия край звъни.

— Ало — женският глас, висок и ясен, едва не оглуши Ричард. — На телефона Хелена Бредбъри.

— Ричард Ломакс е, Хелена.

— Ричард, ах, ти, дяволе! Защо не се свърза по-рано с мен?

— Съжалявам, но наистина нямах възможност…

— Получи ли писмото ми?

— Да. Аз…

— Ще дойдете ли?

— Ако може.

— Прекрасно! Не ми харесва, че си в онази пустош през цялото време, но не знаех за това, докато майка ти не ми писа. Кога ще дойдете?

— Имам седмица отпуск в края на март. Ще ти бъде ли удобно тогава?

— Краят на март? О, по дяволите. Няма да съм тук. Ще отида в Челтнъм да прекарам малко време със стареца. Не можете ли по друго време? Не, разбира се, че не можете. Глупав въпрос. Е, няма значение. Елате. Къщата ще е на ваше разположение. Тук ще бъде госпожа Брик, която живее в къщичката на пазача. Тя има ключ. Идва и си отива. Ще оставя храна в килера. Чувствайте се като у дома си…

— Но това е прекалено мило…

— Не, не. Нямам нищо против. Просто се ядосвам, че няма да бъда тук. Няма значение, ще се видим някой друг път. Пиши ми, за да знае госпожа Брик кога да ви очаква. Сега трябва да бягам. Добре, че се чухме. Довиждане.

Тя затвори. Ричард, останал с мълчаливата слушалка в ръка, бавно я върна на мястото й. И каза:

— Жена, пестелива на думи и привърженик на действието.

Прегърна Пенелопе и я целуна. За първи път тук, в тази задушна и тясна телефонна кабина, тя си позволи да повярва, че пътуването наистина ще се случи. Щяха да заминат заедно, не в отпуск — тази ужасна военна дума — а на почивка.

— Нищо не може да попречи, нали, Ричард? Нищо не може да се обърка.

— Не.

— Как ще стигнем дотам?

— Ще трябва да измислим. С влак до Труро може би. Такси.

— Но няма ли да е по-забавно, ако отидем с кола? — хрумна й блестяща идея. — Ще вземем бентлито. Татко ще ни го даде.

— Не забравяш ли нещо?

— Какво?

— Малкият проблем с бензина.

Наистина беше забравила.

— Ще говоря с господин Грабни — каза.

— И какво ще направи той?

— Ще ни даде бензин. Някъде. Някога. Черният пазар, ако е необходимо.

— И защо да го прави?

— Защото ми е приятел и съм го познавала през целия си живот. Няма да възразиш, ако ме закараш до Роузланд във взето под наем от татко бентли, заредено с бензин от черния пазар?

— Не. Но ще е добре да имам и писмено уверение, че няма да отидем в затвора.

Тя се усмихна. Въображението й препускаше. Видя как потеглят по пътищата на юг с Ричард зад кормилото, а багажът — струпан на задната седалка. И каза:

— Знаеш ли какво? Когато тръгнем, вече ще е пролет. Наистина ще бъде пролет.

Къщата се намираше в отдалечен край на страната, до който се стигаше трудно и който не се беше променил от векове. Защитена с гори от погледа, не се виждаше от пътя, който, осеян с дупки и обрасъл от двете страни с хортензии, водеше до нея. Най-после я откриха — четвъртита, строена преди векове, придобила с годините множество пристройки, конюшни, защитни стени, по които пълзяха виещи се растения, бръшлян, мъх и папрат.

Градината пред къщата бе полуподивяла, обработена само наполовина. Спускаше се на терасирани морави до брега на виещо се поточе, което се пълнеше при прилив. Тесни пътечки мамеха окото и водеха сред камелии, азалии и рододендрони „Розова перла“. Тревата до реката не беше поддържана и бе пожълтяла от глухарчета и диви нарциси; имаше и дървен вълнолом, за който бе завързана малка лодка.

Глициниите, които покриваха предната фасада, все още не бяха цъфнали, но навсякъде из градината имаше цъфнали цветя, а черешовото дърво до терасата сега бе окъпано в бели цветове, които се сипеха като снежец, когато подухнеше ветрец.

Посрещна ги госпожа Брик, както се бяха разбрали. Показа се от входната врата веднага след като старото бентли спря зад къщата. Госпожа Брик имаше щръкнала бяла коса и бе кривогледа. Носеше плътни чорапи, а на кръста й бе завързана престилка.

— Вие сте майор и госпожа Ломакс, нали?

Пенелопе остана без думи от това обръщение, но Ричард го прие съвсем спокойно.

— Да, точно така — слезе от колата. — А вие трябва да сте госпожа Брик — отиде до нея и й подаде ръка.

Беше ред на госпожа Брик да се смути. Тя избърса зачервените си ръце в престилката и пое ръката му.

— Точно така — трудно беше да се определи накъде точно гледа. — Останах тук, за да ви помогна да се настаните. Госпожа Бредбъри отсъства. Внесете чантите си.

Последваха я вътре в коридора, чийто под бе покрит с плочки. Към горния етаж водеше извито каменно стълбище. Стъпалата бяха изтъркани, а във въздуха се усещаше мирис на влага и мухъл, който не бе неприятен и напомняше антикварен магазин.

— Само ще ви разведа наоколо. Трапезарията и дневната… тук мебелите са покрити с чаршафи. Госпожа Бредбъри не ги е използвала, откакто избухна войната. Използва библиотеката, ето тук. Трябва да поддържате огъня, за да ви е топло. И ако слънцето пече, може да отваряте френските прозорци и да излизате на терасата. А сега елате и ще ви покажа кухнята… — вървяха послушно след нея. — Трябва редовно да зареждате печката и да разбутвате въглищата в нея, защото иначе няма да имате топла вода… — за да им покаже, тя взе ръжена и предизвика зловещо раздвижване в корема на огромното чудовище. Има шунка, мляко, яйца и хляб в килера. Така каза госпожа Бредбъри.

— Много сте мила.

Тя обаче нямаше време, което да губи в любезности.

— А сега да видите и горния етаж — взеха куфарите и чантите си и я последваха. Банята и тоалетната са там, по-нататък по коридора — ваната беше върху медни крачета, а тоалетната беше с казанче с верига, на което имаше надпис „Дръпни“. — Проклета стара тоалетна е тази. Ако не проработи от първия път, трябва да изчакате малко и да дръпнете отново.

— Благодарим ви, че ни казахте.

Нямаха време да размишляват върху проблемите на водопровода, защото тя вече ги водеше по-нататък. Отвори друга врата, точно до върха на стълбите, и върху площадката затанцуваха слънчеви лъчи.

— Ето. Настанени сте в най-добрата гостна, гледката от прозореца е прекрасна. Надявам се леглото да ви е удобно. Сложете в него бутилка с гореща вода, за да изгони влагата. И внимавайте, като излизате на балкона. Дървото е изгнило на места. Може да паднете долу. Ами това е — беше изпълнила дълга си. — Аз ще тръгвам.

Пенелопе най-после се окопити.

— Ще ви видим ли отново, госпожо Брик?

— О, ще идвам понякога. За да ви наглеждам. Така каза госпожа Бредбъри.

И с тези думи тя се отдалечи.

Пенелопе не можеше да погледне Ричард. Стоеше, покрила уста с длан, някак успявайки да потисне смеха си, докато не чу входната врата да се затръшва и не разбра, че госпожа Брик не може да ги чуе. След това вече нямаше значение. Легна по гръб на огромното пухкаво легло и избърса сълзите си. Ричард седна до нея:

— Трябва да решим кое от очите й е кривогледо и кое — не, защото това може да доведе до разни нещастни недоразумения.

— „Проклета стара тоалетна е тази“. Като Белия заек, който викал: „По-бързо, по-бързо“.

— Как се чувстваш като госпожа Ломакс?

— Невероятно.

— Предполагам, че така е казала госпожа Бредбъри.

— Сега разбирам какво искаше да кажеш за дамите, израснали в Кения.

— Ще бъдеш ли щастлива тук?

— Мисля, че ще се справя.

— Как мога да те направя щастлива?

Тя отново започна да се смее. Той се излегна до нея и я взе, без да бърза, в прегръдките си. Чуваха разни тихи звуци зад затворения прозорец. Крясък на далечна чайка. Тихото гукане на гълъб по-близо. Подухна ветрец и клоните на бялото черешово дърво зашумоляха. Приливът бавно придойде и поточето се напълни.

По-късно разопаковаха багажа и се настаниха. Ричард обу стари панталони, бял пуловер с поло яка и обу стари велурени обувки. Пенелопе окачи униформата му в дъното на гардероба и прибраха куфарите под леглото.

— Чувствам се като в началото на училищна ваканция — каза Ричард. — Да отидем да разгледаме.

Първо разгледаха къщата. Отваряха вратите, откриха стълбища на неочаквани места и дълги коридори. На долния етаж отвориха френските прозорци в библиотеката, разгледаха заглавията на книгите, намериха стар грамофон и куп възхитителни плочи. Брамс, Делиус[19], Шарл Трене[20], Елла Фицджералд.

— Можем да си направим музикална вечер.

Запалиха огън в огромната камина. Ричард добави дърва от кошницата до камината и като се изправи, видя плика, адресиран до него и подпрян на часовника, който стоеше в средата на лавицата над камината. Взе го, отвори го и намери съобщение от отсъстващата им домакиня.

Ричард, косачката за трева е в гаража, а до нея има туба с бензин. Ключът от избата с вино виси над вратата на мазето. Опитайте виното ми. Приятно прекарване.

Хелена

Излязоха навън през кухнята, като първо трябваше да преминат през килери, облицовани с плочки, помещения за миене на съдове, складове и помещения за пране и накрая отвориха и последната врата, която ги изведе в павиран двор, почти изцяло зает от въжета за простиране. Старите конюшни сега се използваха като гаражи, навеси за инструменти и складове за дърва. Намериха косачката за трева, две гребла и навито платно.

— Тези сигурно са за лодката отбеляза доволно Ричард. — Можем да плаваме, когато приливът напълни поточето.

След това стигнаха до стара дървена врата в гранитна стена, обрасла с мъх. Ричард я натисна с рамо, тя се отвори и се озоваха в някогашна зеленчукова градина. Видяха хлътналите оранжерии и счупените рамки, с годините бурените бяха превзели градината и от предишното й великолепие бяха останали само избуял ревен, килим от мента и едно-две наистина много стари ябълкови дървета, изкривени като пръстите на старец, но обсипани — какво чудо — с розови цветове, които изпълваха въздуха с аромата си.

Тъжна гледка представляваше това изоставено място. Пенелопе въздъхна:

— Позор. Някога сигурно е била прекрасна градина. Подрязани плетове и прави лехи.

— Така беше, когато гостувах тук преди войната. Но тогава къщата разполагаше с двама градинари. Не е възможно сам да поддържаш градина с такива размери.

Излязоха от градината през втора врата и откриха пътечка, която слизаше долу до потока. Пенелопе набра букет нарциси, седнаха в лодката и загледаха как приливът приижда. Когато огладняха, се върнаха в къщата и се нахраниха с хляб, шунка и няколкото сбръчкани ябълки, които откриха в килера. По-късно следобеда, когато приливът бе стигнал най-високата си точка, взеха два шлифера от килера на госпожа Бредбъри, греблата и платното и изкараха малката лодка. В заслонения поток напредваха бавно, но щом излязоха на открито, вятърът ги подхвана. Ричард вдигна централното платно. Малката лодка се залюля опасно, но се задържа и се понесоха, макар и мокри, по водите на Ламанша.

Обвита в минало, къщата пазеше своите тайни. Беше очевидно, че животът тук винаги е течал спокойно, със скоростта на охлюв или на много стар и повреден часовник, или може би на много стар и немощен човек, изгубил представа за времето. Това влияние беше много силно. Сънени и леко замаяни от свежия и мек въздух на южното крайбрежие, в края на първия ден Ричард и Пенелопе не можаха да устоят на съблазнителната тиха магия на „Трезилик“ и усетиха, че времето не само няма вече никакво значение, а може би дори и не съществува. Не виждаха вестници, не включваха радиото и не вдигаха телефона, ако звънеше, защото знаеха, че не ги търсят тях.

Дните и нощите бавно преминаваха едни в други, ненарушавани от необходимостта от определени часове за хранене, неотложни ангажименти или тиранията на часовника. Единствената им връзка с външния свят беше госпожа Брик, която, вярна на думата си, идваше и си отиваше. Посещенията й не бяха редовни и те нямаха никаква представа, кога ще се появи пак. Понякога я виждаха в три часа следобед да лъска и да търка или да почиства износените килими със стара прахосмукачка, която отдавна вече не бе на мода. Една сутрин, докато бяха още в леглото, тя влетя много рано в стаята с поднос с чай, но преди да успеят да се съвземат и да й благодарят, тя беше вече дръпнала завесите, направила забележка за времето и излязла.

Както отбеляза Ричард, това можеше да бъде доста смущаващо.

Тя им оставяше храна като добър дух. Когато отиваха изгладнели в кухнята, откриваха на рафта в килера яйца, нарязана птица, бучка масло или току-що изпечен хляб. Намираха картофите обелени, морковите — настъргани, а веднъж им беше оставила и две парчета сладкиш, толкова огромни, че дори Ричард не успя да изяде своето.

— Ние дори не сме й дали купоните си за храна — отбеляза Пенелопе учудено. Беше живяла с купоните за храна толкова дълго, че изобилието й се виждаше истинско чудо. — Откъде идва всичко това, по дяволите?

Никога нямаше да разберат.

Времето беше променливо толкова рано пролетта. Когато валеше — а дъждът се изливаше като порой — или обличаха дъждобрани и излизаха на дълги разходки, или оставаха край огъня с книгите и картите. Някои дни бяха сини и топли както през лятото. Прекарваха ги навън, като или си устройваха пикник на тревата, или се излагаха на старите градински столове. Една сутрин, в която кипяха от енергия, се качиха в бентлито и изминаха краткото разстояние до Сейнт Мос, разходиха се из селото, разгледаха лодките и накрая изпиха по питие на терасата на хотел „Айдъл Рокс“.

Беше ден с облаци и със слънце — слънцето ту грееше, ту се скриваше, а във въздуха се носеше уханието на свежия бриз. Пенелопе се облегна назад, приковала поглед в една рибарска лодка с кафяви платна, която се бе отправила в открито море.

— Ричард, мислиш ли понякога за лукса?

— Не копнея за лукс, ако това имаш предвид.

— Луксът, мисля, изпълва едновременно и петте сетива. Сегашният момент е лукс. Чувствам топлина и ако искам, мога да протегна ръка и да докосна твоята. Долавям мириса на морето и на пържен лук откъм хотела. Прекрасно. Вкусвам студена бира и чувам чайките и плискането на водата, както и двигателя на рибарската лодка. Всичко това ме изпълва със задоволство.

— А какво виждаш?

Тя обърна глава и го погледна — той седеше срещу нея с разрошена коса, облечен в стария си пуловер и сакото от туид, от което лъхаше на торф.

— Теб.

Той се усмихна.

— Сега е твой ред — продължи тя. — Разкажи ми за твоя лукс.

Той замълча и се замисли, за да навлезе в духа на играта.

— Мисля, че луксът е може би контрастът — каза най-после. — Планините, студът и снегът, който блести под синьото небе и жестокото слънце. Или да лежиш и да се печеш върху гореща скала и да знаеш, че когато вече не можеш да понасяш топлината, студеното дълбоко море е само на метър от теб и те чака да се гмурнеш.

— А какво ще кажеш за това да си бил навън в студен и влажен ден, да се върнеш у дома премръзнал до кости и да се потопиш в горещата вана?

— Да, това е добър пример. Или да прекараш деня в „Силвърстоун“, да оглушееш от рева на състезателните автомобили, а после, на път за дома, да се отбиеш в някоя огромна и невероятно красива катедрала и да се заслушаш в тишината.

— Колко ужасно би било да копнееш за кожени палта, ролс-ройс и огромни просташки смарагди. Защото съм сигурна, че щом веднъж ги имаш, те ще изгубят стойността си само защото са твои. И вече няма да ги искаш и дори няма да знаеш какво да правиш с тях.

— Ще бъде ли излишен лукс, ако те поканя да обядваме тук?

— Не, ще бъде прекрасно. Питах се кога ще го предложиш. Можем да хапнем пържен лук. От половин час изпитвам зверски глад.

Но може би най-хубави бяха вечерите им. При спуснати завеси и със запалена камина двамата пускаха грамофона и слушаха музика — слагаха една след друга плочите на Хелена Бредбъри и се редуваха да поставят иглата и да навиват стария грамофон. Вечеряха край камината, като подреждаха върху ниска масичка кристални чаши и сребърни прибори. Хранеха се с онова, което им беше оставила госпожа Брик, и пиеха вино, което Ричард намери според инструкциите в мазето. Нощният вятър, който духаше откъм морето, разтърсваше прозорците, но това само подчертаваше уюта и уединението им.

Много късно една вечер изслушаха цялата „Симфония от Новия свят“[21].

Ричард лежеше на дивана, а Пенелопе седеше върху куп възглавници на пода, подпряла глава на бедрото му. Огънят бе загаснал, но те не помръдваха, заслушани в замиращите последни акорди. Ръката на Ричард си оставаше върху рамото й, а Пенелопе бе потънала в мечти.

Най-накрая той се размърда и развали магията:

— Пенелопе.

— Да.

— Трябва да поговорим.

Тя се усмихна.

— Нищо друго не правим.

— За бъдещето.

— Какво бъдеще?

— Нашето.

— О, Ричард…

— Не. Не добивай такъв загрижен вид. Само слушай. Защото е важно. Виждаш ли, някой ден ще мога да се оженя за теб. Невъзможно ми е да мисля за бъдеще без теб и мисля, това означава, че трябва да се оженим.

— Аз вече имам съпруг.

— Знам, мила моя. Познавам те добре, но пак трябва да те питам. Ще се омъжиш ли за мен?

Тя се обърна, взе дланта му, допря я до бузата си и каза:

— Не бива да изкушаваме провидението.

— Ти не обичаш Амброуз.

— Не искам да говоря за това. Не искам да говоря за Амброуз. Не тук е мястото за такъв разговор. Не искам дори да изрека името му на глас.

— Обичам те повече, отколкото мога да изразя с думи.

— Аз също, Ричард. Обичам те. Знаеш го. И не мога да се сетя за нещо по-прекрасно от това да бъда твоя съпруга. Но не сега. Да не говорим за това сега.

Той потъна в мълчание. Накрая въздъхна.

— Добре — наведе се и я целуна. — Да си лягаме.

Последният им ден беше слънчев и приветлив и Ричард, изпълнявайки дълга си и отплащайки се за гостоприемството, изкара косачката от гаража и окоси тревата. Отне му доста време, а Пенелопе му помогна, като я изнесе с количката до купчината зад конюшнята. Приключиха едва в четири следобед, но усилието си струваше, защото при вида на моравата, гладка като кадифе и оцветена в два нюанса на зеления цвят, изпитаха огромно задоволство. След като почистиха, смазаха косачката и я прибраха отново в гаража, Ричард обяви, че е смазан от умора и ще приготви и по чаша чай. Пенелопе се върна пред къщата, седна насред току-що окосената морава и зачака.

Тревата ухаеше. Пенелопе се облегна назад на лакти и загледа две чайки, кацнали на пристана с лодката — така малки и изящни в сравнение с огромните гларуси на Севера. С длани галеше тревата така, както се гали котка. Пръстите й се заплетоха в едно глухарче, което косачката бе пропуснала. Дръпна го, опитвайки се да го извади с корена. Но то не искаше да излезе, както обикновено става с жилавия корен на глухарчето, и в ръката й останаха част от стъблото и листата. Тя ги погледна, вдъхна горчивата им миризма и свежия аромат на току-що окосената трева, сякаш залепнала по дланите й.

Чу стъпки по терасата.

— Ричард?

Той носеше чая, постави двете чаши върху поднос и се излегна до нея. Тя каза:

— Открих нов лукс.

— И какъв е той?

— Да седиш върху току-що окосена морава, съвсем сам, без любимия. Сам си, но знаеш, че няма дълго да бъдеш сам, защото той отсъства за съвсем кратко и след миг-два ще се върне при теб — усмихна се. — Мисля, че това е най-големият лукс, за който сме се сетили досега.

Последният им ден. Утре рано сутринта щяха да си тръгнат от тук и да се върнат в Порткерис. Изхвърли тази мисъл от главата си. Последната им вечер. Както обикновено, седяха близо до огъня, Ричард на дивана, а Пенелопе — сгушена на пода до него. Не слушаха музика. Той й четеше на глас от „Дневник на есента“ на Макнийс. Не само любовната поема, която й бе рецитирал по памет в онзи отдавна отминал ден в ателието на баща й, а цялата книга от началото до края. Беше много късно, когато стигна до последните пуми:

Спи под шума на течащата вода,

която утре ще пресечем, колкото и да е дълбока;

няма река на мъртвите, или Лета,

тази вечер ние спим

на бреговете на Рубикон — зарът е хвърлен,

ще има време да проверим

сметките по-късно,

ще има слънчева светлина по-късно

и уравняването ще дойде най-накрая.

Затвори бавно книгата. Тя въздъхна, защото не искаше да свършва. И каза:

— Толкова малко време. Знаел е, че войната е неизбежна.

— Мисля, че през есента на 1938-а повечето хора са знаели това — книгата се изплъзна от ръката му и падна на пода. — Заминавам.

Огънят бе загаснал. Тя обърна глава и погледна Ричард право в лицето, на което бе изписана огромна тъга.

— Защо си толкова тъжен?

— Защото чувствам, че те предавам.

— Къде заминаваш?

— Не знам. Не мога да кажа.

— Кога?

— Веднага щом се върнем в Порткерис.

Сърцето й се сви.

— Утре.

— Или вдругиден.

— Кога ще се върнеш?

— Не веднага.

— Да не са ти дали нова задача?

— Да.

— Кой ще заеме мястото ти?

— Никой. Операцията приключи. Том Мелъби и административният състав ще останат в щаба да довършат работата по документацията, но командирите и бойните групи ще заминат до две седмици. Порткерис ще си възвърне реквизираните територии и момчетата на Дорис ще могат отново да играят футбол.

— Значи всичко свърши?

— Тази част да.

— Какво ще стане после?

— Ще се наложи да почакаме и да видим.

— Откога ти е известно това?

От две-три седмици.

— Защо не ми каза по-рано?

— По две причини. Едната е, че все още е тайна, макар че скоро вече няма да бъде. Втората е, че не исках нищо да развали краткото време, прекарано заедно.

Беше изпълнена с любов към него.

— Нищо не би могло да го развали — изричайки думите, осъзна, че са истина. — Не биваше да пазиш информацията за себе си. Не и от мен. Не бива никога нищо да криеш от мен.

— Да те оставя, ще е най-трудното нещо, което съм правил.

Замисли се за заминаването му и за празнотата, която щеше да остане след него. Опита се да си представи живота без него, но не успя. Едно беше сигурно.

— Най-лошо ще бъде сбогуването.

— Да не се сбогуваме тогава.

— Не искам да свърши.

— Не е свършило, мило мое момиче — усмихна се. — Не е започнало дори.

— Заминал ли е?

Тя плетеше.

— Да, татко.

— Не се сбогува.

— Но нали дойде да те види и ти донесе бутилка уиски. Не искаше да се сбогува.

— Сбогува ли се с теб?

— Не. Просто тръгна, прекоси градината и излезе през портата. Така го планирахме.

— Кога ще се върне?

Тя стигна до края на реда, смени куките и започна нов ред.

— Не знам.

— Пазиш го в тайна от мен ли?

— Не.

Той замълча. Въздъхна.

— Ще ми липсва — погледът на тъмните му мъдри очи се спря на дъщеря му. — Но не колкото на теб, мисля.

— Обичам го, татко. Ние се обичаме.

— Знам. Знам го от месеци.

— Любовници сме.

— И това знам. Наблюдавах как разцъфтяваш, как започваш да сияеш. Косата ти заблестя. Искаше ми се да хвана четката и да уловя за вечни времена това сияние. И… — стана отново прозаичен. — Една жена не отива някъде с един мъж за цяла седмица, за да си говорят за времето — тя му се усмихна, но не каза нищо. — Какво ще стане с вас двамата?

— Не знам.

— А Амброуз?

Тя сви рамене.

— И това не знам.

— Имаш проблеми.

— Прекрасно си разбрал.

— Съжалявам те. Съжалявам и двама ви. Заслужавате по-добра съдба от това да се откриете един за друг насред войната.

— Ти… го харесваш, нали, татко?

— Никога досега не съм харесвал някой мъж толкова много. Бих искал да ми бъде син. Мисля за него като за свой син.

Пенелопе, която никога не плачеше, изведнъж усети как сълзите напират в очите й. Но моментът не бе подходящ за такива чувства.

— Колко пъти съм ти казвала, че поведението ти не е правилно, татко.

Слава богу, сълзите изчезнаха. Нямаше да се пролеят.

— Не бива да говориш така — продължи тя. — Трябва да стиснеш зъби, да размахаш камшика и никога повече да не позволиш на Ричард Ломакс да стъпи на прага ти.

Беше наградена с весели пламъчета в очите му.

— Обиждаш ме — каза баща й.

Ричард беше сред първите, които заминаха. Към средата на април жителите на Порткерис разбраха, че обучението на войниците от Кралския флот — техният малък принос във войната — е приключило. Американските бойни групи и командири си заминаха така тихо и незабележимо, както бяха и дошли, и тесните улици на града опустяха и притихнаха странно, след като по тях вече не се чуваше тропот на ботуши и не се движеха военни коли. Десантните кораби вече ги нямаше на пристанището — бяха си заминали под прикритието на нощта; северният кей вече не беше ограден с бодлива тел, а хотелът бе върнат на Армията на спасението. Временните бараки за американските войници горе на хълма стояха изоставени и празни, а откъм скалите Боскарбен вече не долитаха залпове.

Накрая бе останал само щабът на Кралския флот в хотел „Уайт Кепс“. Знамето все още се развяваше на пилона, джиповете влизаха и излизаха от двора, охраната дежуреше на портала и полковник Мелъби и хората му влизаха и излизаха. Присъствието им напомняше за всичко случило се и жителите знаеха, че не са си го измислили.

Ричард го нямаше. Пенелопе се научи да живее без него, защото не можеше да се направи нищо. Когато не издържа, човек не може да каже: „Не мога повече така“, защото би трябвало да се откаже от живота. За да запълни празнотата и за да бъдат заети с нещо умът и ръцете й, тя правеше това, което жените от векове правят в моменти на стрес и силни тревоги — потопи се в домашната работа и семейния живот. Физическата активност бе досадна, но успокояваща терапия. Изчисти къщата от тавана до мазето, изпра одеялата, прекопа градината. От това любовта й към Ричард не угасна, но поне имаше блестяща от чистота и ухаеща на чисто къща и две редици току-що засадено зеле.

Освен това прекарваше много време с децата. Техният свят беше по-прост, разговорите им бяха на обикновени теми и никак не бяха сложни и затова компанията им я успокояваше. Нанси беше едно малко човече на три години — очарователна, решителна и всеотдайна, чиито забележки и наблюдателност непрекъснато я учудваха и забавляваха. А Кларк и Роналд растяха и според нея техните доводи и мнения бяха изключително зрели. Тя им посвети цялото си внимание, помагаше им да събират миди, изслушваше проблемите им и отговаряше на въпросите им. За първи път ги видя не като две шумни момчета или гладни усти, които трябваше да храни, а като равни. Хора с права. Бъдещото поколение.

Една събота заведе и трите деца на плажа. Като се върнаха в „Карн Котидж“, завариха генерал Уотсън-Грант, който тъкмо се канеше да си ходи. Беше дошъл да види Лорънс. Дорис им беше направила чай и двамата си бяха побъбрили приятно. А сега той вече си тръгваше.

Пенелопе го изпрати до портата. Той спря и докосна с бастуна си цветята й, възхищавайки им се:

— Красиви са. Едва ли има нещо по-красиво, което да покрива земята.

— Обожавам ги. Някои са толкова екзотични. Не мога да повярвам, че е лято. Днес с децата бяхме на плажа и видяхме стареца, чието лице прилича на ряпа, да събира боклуците с гребло. Вече са издигнали и палатки. Отворили са вече и сладоледчийницата. Подозирам, че първите гости на града ще дойдат скоро. Като лястовиците.

— Имаш ли новини от съпруга си?

— Амброуз ли? Добре е, мисля. От известно време нямам новини от него.

— Знаеш ли къде е?

— В Средиземно море.

— Ще пропусне представлението тогава.

Пенелопе смръщи вежди:

— Моля?

— Казах, че ще пропусне представлението. Нахлуването в Европа.

Тя каза едва чуто:

— Да.

— Лош късмет. Ще ти кажа нещо, Пенелопе. Бих дал дясната си ръка, за да съм отново млад и да бъда в центъра на събитията. Беше необходимо много време, за да отидем толкова далеч. Прекалено дълго. Но сега цялата страна е готова и чака.

— Да. Знам. Войната изведнъж стана отново ужасно важна. Като вървиш по улиците на Порткерис, можеш да изслушаш целия бюлетин с новините, защото във всяка къща е пуснато радиото. Хората си купуват вестници и ги четат веднага, още на тротоара пред будката. Както беше и при Битката при Дюнкерк.

Бяха стигнали до портата. Пак спряха и генералът се подпря на бастуна си:

— Добре, че видях баща ти. Дойдох просто ей така, импулсивно.

— Той има нужда от компания напоследък — тя се усмихна. — Липсват му Ричард Ломакс и играта на бегамон.

— Да. Каза ми — погледите им се срещнаха. Той я гледаше мило и тя се запита какво ли бе разказал Лорънс на стария си приятел. — Да ти кажа правичката, не знаех, че младият Ломакс е заминал. Имаш ли новини от него?

— Да.

— Как е той?

— Не ми казва всъщност.

— Разбира се. Мерките за сигурност никога не са били по-строги.

— Дори не знам къде е. Адресът, който ми даде, се състои само от главни букви и цифри. А колкото до телефона… със същия успех можеше въобще да не е изобретяван.

— О, добре. Няма съмнение, че скоро пак ще ти пише — отвори портата. — А сега трябва да тръгвам. Довиждане, мила моя. Грижи се за баща си.

— Благодаря, че се отби.

— За мен беше удоволствие — той повдигна шапката си, наведе се и потупа Пенелопе по бузата.

Тя остана без думи, защото никога през живота си той не беше правил подобно нещо. Гледаше го как се отдалечава бързо с помощта на бастуна си.

Цялата страна чакаше. А чакането беше най-лошото. Чакаше войната, чакаше новини, чакаше смъртта.

Пенелопе потрепери, затвори портата и пое бавно през градината.

Писмото на Ричард пристигна два дни по-късно. Пенелопе слезе първа долу в ранната утрин и го видя. Беше там, където го бе оставил пощальонът — върху раклата в коридора. Видя черните букви и издутия плик. Занесе го в дневната, сгуши се върху големия стол на баща й и го отвори. Вътре имаше сгънати четири листа жълта хартия.

Някъде в Англия

20 май 1944 г.

Мила моя Пенелопе,

През последните седмици сядах най-малко пет-шест пъти с намерението да ти пиша. Не успявах да стигна по-далеч от първите четири реда, прекъсван или от телефона, почукване на вратата или от спешно повикване.

Но сега най-после си намерих едно местенце, където, сигурен съм, ще ме оставят на спокойствие поне час. Получих всичките ти писма — доставиха ми огромно удоволствие. Нося ги непрекъснато със себе си като влюбен ученик и ги чета отново и отново. Като не може да съм с теб, може поне да чувам гласа ти.

Имам толкова много неща да ти казвам. Всъщност трудно ми е да реша откъде да започна, да си спомня за какво сме говорили и кога сме мълчали. Това писмо е за останалите неизречени неща.

Ти не искаше да говориш за Амброуз и в това наистина нямаше голям смисъл, докато бяхме в „Трезилик“ в нашия собствен малък свят. Но напоследък той почти не ми излиза от ума и очевидно е единствената пречка между нас и нашето щастие. Това звучи ужасно егоистично, но човек не може да отнеме нечия чужда съпруга и да остане светец. И умът ми препуска напред очевидно по своя собствена воля. Към противопоставяне, признания, вина, адвокати, съдебни зали и накрая — развод.

Винаги съществува възможността Амброуз да се прояви като джентълмен и да ти даде развод. За да бъда честен, не виждам абсолютно никаква причина да постъпи така и съм напълно готов да се изправя в съда като виновника и да му позволя да се разведе с теб. Ако се случи това, той ще трябва да вижда Нанси, но можем да прекосим този мост и когато стигнем до него.

От значение е само да бъдем заедно и накрая — надявам се скоро — да се оженим. Войната ще свърши някой ден. Ще ме демобилизират и ще бъда благодарен да се върна към цивилния живот, след като ме възнаградят скромно. Можеш ли да приемеш идеята да бъдеш съпруга на учител? Защото това е, което искам да правя. Къде ще отидем, къде ще живеем и какъв ще бъде животът ни, не мога да кажа, но ако имам избор, искам да се върна на Север, да бъда близо до езерата и планините на Пийк.

Знам, че всичко това изглежда доста далеч в бъдещето. Пътят пред нас е труден и обсипан с препятствия, които ще трябва да преодоляваме едно по едно. Но дори дългите хиляди километри пътешествия започват с първата крачка и всяка експедиция е по-добре да се обмисли.

Като чета втори път писмото си, то ми говори за щастлив мъж, който сякаш очаква да живее вечно. Кой знае защо, но не се страхувам, че няма да преживея войната. Смъртта — последният враг, все още ми се струва далечна, присъща на старостта и немощта. И не мога да повярвам, че съдбата, която ни срещна, не иска да бъдем заедно навеки.

Мисля за всички вас в „Карн Котидж“, представям си какво правите, и ми се иска да съм с вас, да споделям смеха и домашните ви задължения. Мисля за „Карн Котидж“ като за свой втори дом. Всичко, което преживях там, беше хубаво във всеки смисъл на тази дума. А в този живот нищо наистина хубаво не се губи. Остава част от човека, става част от характера му. И така частица от теб винаги е с мен. А част от мен е твоя завинаги, моя любов, мила моя.

Ричард

Във вторник, на 6 юни, съюзническите сили нахлуха в Нормандия. Това бе началото на Втория фронт и последната дълга битка започна. Чакането беше приключило.

11 юни беше неделя.

Завладяна от религиозен плам, Дорис заведе синовете си на църква, а Нанси — на неделно училище и остави Пенелопе да приготви обяда. Месарят беше проявил добрина и беше измъкнал изпод тезгяха си агнешки бут. Той беше във фурната, печеше се и изпълваше помещението с превъзходен аромат, а картофите около него буквално се топяха. Морковите се задушаваха, зелето бе нарязано. Вместо пудинг десертът им щеше да бъде ревен със сметана.

Беше почти дванайсет часа. Замисли се дали да не приготви ментов сос. Все още с кухненската престилка, излезе през задната врата. Дорис бе изпрала и бе простряла голямото пране и чаршафите и хавлиите плющяха на вятъра като платна. Като видяха Пенелопе, патиците и кокошките закрякаха и закудкудякаха, очевидно очаквайки да ги нахрани.

Намери ментата и набра цяла връзка, но докато се връщаше, чу, че вратата в долния край на градината се отваря и се затваря. Беше прекалено рано за Дорис, църковната служба не беше свършила, затова Пенелопе излезе на входните стъпала, за да види кой е.

Посетителят не бързаше. Висок мъж в униформа. Зелена барета. За части от секундата — достатъчно, за да трепне сърцето й — помисли, че е Ричард, но почти веднага видя, че не е той. Бе полковник Мелъби, който стигна до края на пътеката и спря. Вдигна глава и видя, че тя го гледа.

Изведнъж всичко застина. Като кадър от филм, замръзнал на екрана, защото прожекционният апарат се е счупил. Дори вятърът спря. Птиците не пееха. Зелената морава се простираше между тях като бойно поле. Пенелопе стоеше неподвижно и чакаше той да направи първото движение.

Което и стана. Филмът отново тръгна на екрана. Тя отиде да го посрещне. Изглеждаше променен. Не беше осъзнала, че е толкова блед и изпит.

Тя проговори първа:

— Полковник Мелъби!

— Мила моя…

Звучеше точно като генерал Уотсън-Грант и в този миг разбра без всякакво съмнение, че е дошъл да й каже.

— За Ричард ли? — попита.

— Да. Много съжалявам.

— Какво се е случило?

— Лоши новини.

— Кажи ми.

— Ричард е бил… убит. Мъртъв е.

Зачака да почувства нещо. Не почувства нищо. Усещаше само връзката мента в ръката си и кичур коса на бузата си. Вдигна ръка и го отметна. Проточилото се мълчание беше между тях като огромна бездна, която не можеше да се прекоси. Знаеше това и съжаляваше, но не можеше нищо да направи.

Накрая той продължи с огромно и видимо усилие:

— Научих днес сутринта. Преди да тръгне, той ме помоли… Каза, ако се случи с него нещо, веднага да дойда и да ти кажа.

Тя най-после пророни:

— Много мило от твоя страна — не можеше да познае собствения си глас. — Кога се е случило?

— В първия ден от нахлуването в Нормандия. Бил е с хората, които е обучавал там. Втора бойна група на Съединените щати.

— Не е бил длъжен да отиде?

— Не. Но е искал да бъде с тях. А те са се гордеели, че е до тях.

— Как е станало?

— Били са с Първа дивизия на Съединените щати, които са акостирали близо до полуостров Шербур — гласът му вече звучеше по-уверено; говореше безстрастно и за неща, които разбираше. — Както разбрах, имали са проблеми с екипировката. Но са изкачили скалата и са превзели немската батарея, която се намира на върха. Постигнали са целта си.

Тя се замисли за младите американци, които прекараха зимата в Порткерис, на разстояние цял океан от домовете и семействата си.

— Имало ли е много жертви?

— Да. Най-малко половината са загинали в атаката.

И Ричард с тях. Каза:

— Той не мислеше, че ще го убият. Писа ми, че смъртта — последният враг, е много далече. Хубаво, че е мислел така, нали?

— Да — полковникът прехапа устни. — Знаеш ли, мила моя, няма нужда да бъдеш смела. Ако искаш да си поплачеш, не се опитвай да спираш сълзите. Аз съм женен човек, имам собствени деца и ще те разбера.

— Аз също съм омъжена и имам дете.

— Знам.

— И не съм плакала от години.

Той бръкна в горния джоб на сакото си и извади снимка.

— Един от моите сержанти ми даде това. Отговаряше за фотоапарата. Направил е тази снимка по време на ученията в Боскарбен. Помислил… аз помислих… че може би ще искаш да я имаш.

Подаде й я. Пенелопе сведе поглед към снимката. Видя Ричард, обърнал се, сякаш за да хвърли поглед през рамо, хванат неподготвен и усмихнат пред обектива. В униформа, но гологлав, с преметнато въже през рамо. Сигурно е било ветровито като днес, защото косата му беше разрошена. На заден фон се виждаше морският хоризонт.

— Много мило — каза. — Благодаря. Нямах негова снимка.

Той замълча. И двамата стояха там и не се сещаха какво още да си кажат.

— Ще се оправиш ли? — попита той накрая.

— Да, разбира се.

— В такъв случай ще тръгвам. Освен ако мога да направя още нещо за теб.

Тя се замисли.

— Да. Да, има нещо. Татко е в къщата. В дневната. Лесно ще го намериш. Ще отидеш ли да му кажеш за Ричард?

— Наистина ли искаш аз да му кажа?

— Все някой трябва да му каже. А аз не съм сигурна, че съм достатъчно силна.

— Добре.

— Ще дойда след миг. Ще дойда, след като му съобщиш новината.

Той влезе вътре. Беше не само мил, но и смел. Тя остана там, където я беше оставил, стиснала ментата в едната ръка и снимката на Ричард — в другата. Спомни си отвратителната сутрин, когато бе загинала Софи — как бе плакала и се бе гневила. Копнееше и сега да може да излее така свободно чувствата си. Но беше вцепенена и студена като лед.

Погледна лицето на Ричард. Никога вече. Не бе останало нищо. Спомни си гласа му и как й четеше на глас.

Спомни си и думите. Появиха се ей така, изведнъж, и изпълниха главата й като думите на отдавна забравена песен.

… зарът е хвърлен,

ще има време да проверим

сметките по-късно,

ще има слънчева светлина по-късно

и уравняването ще дойде най-накрая.

Ще има слънчева светлина по-късно. Помисли си: „Трябва да го кажа на татко“. Това й се струваше толкова добър начин да продължи да живее, колкото всеки друг.

[1] Най-голямата по площ гора в Западен Корнуол. — Б.пр. ↑

[2] Най-големият град на Белуджистан — провинция на Пакистан — Б.пр. ↑

[3] Станхоуп Форбс (1857–1947) — британски художник, чиято картина „Продажба на риба на корнуолския бряг“ донася национална слава на колонията художници, събрани в малкото селце в Корнуол. — Б.пр. ↑

[4] Порткърно — малко селце в Корнуол. — Б.пр. ↑

[5] Самюъл Джон „Ламорна“ Бърч (1869–1955) — британски художник. — Б.пр. ↑

[6] Сър Алфред Джеймс Манингс (1878–1959) — британски художник. — Б.пр. ↑

[7] Монтагю Доусън (1895–1973) — британски художник, известен с морските си пейзажи. — Б.пр. ↑

[8] Томас Мили Доу (1848–1919) — шотландски художник. — Б.пр. ↑

[9] Сър Уилям Ръсел Флинт (1880–1969) — шотландски художник и илюстратор. — Б.пр. ↑

[10] Хуан Миро (1893–1983) — испански художник и скулптор, сюрреалист. — Б.пр. ↑

[11] Марк Шагал (1887–1985) — псевдоним на Мойше Захарович Шаголов, руски художник от френски произход, един от предшествениците на сюрреализма. — Б.пр. ↑

[12] Жорж Брак (1882–1963) — френски художник, график и скулптор, създател на кубизма заедно с Пикасо. — Б.пр. ↑

[13] Комична опера от Артър Съливан. — Б.пр. ↑

[14] Грегъри Пек (1916–2003) — американски актьор. ↑

[15] Осмият по големина град в Индия. — Б.пр. ↑

[16] Рибарско селце в Корнуол, край което са живели и рисували колония художници, оформящи школата „Нюлин“. — Б.пр. ↑

[17] Джуди Гарланд (1922–1969) — американска актриса и певица, майка на Лайза Минели. — Б.пр. ↑

[18] Луис Макнийс (1907–1963) — ирландски поет и драматург. — Б.пр. ↑

[19] Фредерик Делиус (1863–1934) — английски композитор. — Б.пр. ↑

[20] Шарл Трене (1913–2001) — френски певец и автор на песни, най-известен със записите в края на 30-те и в средата на 50-те години на XX в. — Б.пр. ↑

[21] Симфония №9 от Антоний Дворжак, написана през 1893 г. по време на посещението му в Съединените щати. — Б.пр. ↑

Дорис

„Подмоурс Теч“. Песента на птичка пронизваше тишината на сивата зора. Огънят бе загаснал, но лампата над „Търсачите на миди“ светеше, както бе светила и през цялата нощ. Пенелопе не бе спала, но сега се размърда като човек, събудил се от дълбок и безметежен сън. Протегна крака под дебелото вълнено одеяло, разпери ръце и разтърка очи. Огледа се и на приглушената светлина видя собствената си дневна, вещите си, които й вдъхваха сигурност, цветя, растения, бюро, картини, отворения прозорец и зад него — градината. Видя долните клони на кестена и пъпките, които още не бяха се разтворили в листа. Не беше спала, но не бе изтощена. Напротив, намираше се в състояние на спокойно задоволство, което може би се дължеше на това, че си бе позволила напълно да се отпусне.

Беше стигнала до края. Пиесата бе свършила. Илюзията за театър беше много силна. Светлината замираше, а актьорите се обръщаха, за да слязат от сцената. Дорис и Ърни бяха млади — такива, каквито вече нямаше да бъдат. И старите семейства Пенбърт, Трабшот и Уотсън-Грант. И татко. Всички те бяха починали. Отдавна. Последен си отиде Ричард. Спомни си усмивката му и осъзна, че времето — този велик лечител, най-после си бе свършило работата и сега, през годините, любовта вече не извикваше агонията на мъката и горчивината. Всъщност беше благодарна. Защото миналото щеше да бъде празно без Ричард, нямаше да има никой, за когото да си спомня. „По-добре да си обичал и да си изгубил любовта, каза си, отколкото въобще да не си обичал.“ И знаеше, че е вярно.

Големият часовник върху лавицата над камината удари шест. Нощта си беше отишла. Беше утре. Още един четвъртък. Какво ставаше с дните? Осъзна, че са изминали две седмици от посещението на Рой Брукнър. А все още нямаше новини от него за недовършените платна и за скиците.

Не се беше чувала също с Ноел и Нанси. Стояха настрани заради кавгата и очевидно бяха твърдо решени да не общуват с майка си. Това я тревожеше много по-малко, отколкото децата й вероятно предполагаха. Нямаше съмнение, че след време щяха отново да се свържат с нея. Нямаше да се извинят, а щяха да се държат така, сякаш нищо не се бе случило. А дотогава тя имаше достатъчно работа и не биваше да пилее енергията си в мисли за кавгата и за наранените чувства. Както винаги, къщата и градината изискваха най-голямо внимание. По традиция времето през април бе много променливо. Сиво небе, зелени листа, проливни дъждове, а после отново слънце. Тревата в овощната градина се бе превърнала в килим от глухарчета, виолетки и безстъблена иглика.

Четвъртък. Дейнъс щеше да дойде днес сутринта. А Рой Брукнър може би щеше да се обади от Лондон. Като обмисли тази възможност, изведнъж изпита увереността, че той наистина ще звънне. Беше повече от усещане. Много повече. Беше предчувствие.

Сега вече пееше не само една птичка, а цял хор и въздухът бе изпълнен с трелите на песни те им. Беше невъзможно да заспи вече. Стана от дивана, изгаси лампата и отиде горе, за да си вземе много гореща вана.

Предчувствието й се оказа вярно. Телефонът звънна, когато обядваха. Розовата зора премина в сив ден, небето се покри с облаци, понякога преваляваше, което убиваше всяко желание да се хранят навън или в оранжерията. Затова тримата — тя, Антония и Дейнъс — седнаха в кухнята на спагети със сос „Болонезе“ и домашни бисквити. Заради времето Дейнъс прекара предобеда в чистене на гаража. Пенелопе бе тръгнала към бюрото си, за да намери някакъв телефонен номер, но виждайки безредието, което цареше върху него, забрави за другата работа и остана там — плати отдавна отлагани сметки, отново прочете стари писма и изхвърли официалните писма, които така и не си беше направила труда да отвори. С обяда се бе заела Антония.

— Ти си не само отличен помагач в градината, но и първокласен готвач — каза Дейнъс, който стържеше сирене „Пармезан“ върху спагетите си.

Телефонът звънна.

Антония каза:

— Да вдигна ли?

— Не — Пенелопе остави вилицата и стана. — И бездруго сигурно е за мен — не се обади от кухнята, а отиде в дневната и затвори вратата след себе си.

— Ало.

— Госпожа Кийлинг?

— На телефона.

— Обажда се Рой Брукнър.

— Да, господин Брукнър.

— Съжалявам, че мина толкова време, преди да се свържа с вас. Господин Ардуей гостуваше на приятели в Гщаад и се върна в Женева преди два дни. Едва тогава видя писмото ми, което го очакваше в хотела му. Кацна на „Хийтроу“ тази сутрин и сега е при мен. Показах му недовършените платна и го уверих, че сте готова да ги продадете не на търг. Той ви е много благодарен за възможността. Предложи 50 000 за всяко платно. Което прави 100 000 за двете. Лири стерлинги, разбира се, не долари. Цената приемлива ли е за вас, или искате време за размисъл? Той би искал да се върне в Ню Йорк утре, но е готов, ако е необходимо, да отложи полета си — в случай че ви е нужно повече време да стигнете до съгласие. Аз смятам, че предложението е добро, но ако… госпожо Кийлинг? Все още ли сте на линия?

— Да, чувам ви.

— Съжалявам. Реших, че може би са ни прекъснали.

— Не.

— Имате ли някакви забележки?

— Не.

— Приемлива ли ви се струва споменатата сума?

— Да. Абсолютно.

— Значи искате от мен да осъществя продажбата?

— Да. Моля ви.

— Едва ли има нужда да ви казвам, че господин Ардуей е очарован.

— Радвам се.

— Ще се свържа с вас. И, разбира се, плащането ще бъде извършено веднага след като собствеността върху платната бъде прехвърлена.

— Благодаря ви, господин Брукнър.

— Може би моментът не е подходящ, но трябва да ви кажа, че ще има значителен данък върху парите. Знаете това, нали?

— Да, разбира се.

— Имате ли счетоводител или някой, който се грижи за финансовите ви дела?

— Да, имам. Господин Ендърби от „Ендърби, Лусби и Тринг“. Адвокатската им кантора се намира на „Грейс Ин Роуд“. Господин Ендърби се погрижи за всичко, когато продадох къщата на „Оукли стрийт“ и купих тази.

— В такъв случай може би е добре да се свържете с него и да го запознаете със ситуацията.

— Да, да, ще му се обадя…

Пауза. Запита се дали той ще затвори.

— Госпожо Кийлинг?

— Да, господин Брукнър.

— Добре ли сте?

— Защо?

— Гласът ви звучи малко… унило.

— Така е, защото има малко неща, за които да се вълнувам.

— Щастлива ли сте от уреждането на въпроса?

— Да. Доста съм щастлива.

— В такъв случай дочуване, госпожо Кийлинг…

— Не, господин Брукнър, почакайте. Има още нещо.

— Да?

— Става въпрос за „Търсачите на миди“.

— Да?

Тя му каза какво иска да направи.

Остави много бавно слушалката. Седеше на току-що подреденото си бюро и остана така още малко. Беше много тихо. Чуваше тихите гласове на Дейнъс и Антония от кухнята. Двамата винаги имаха какво да си кажат. Върна се в кухнята и ги завари все така на масата. Бяха изяли спагетите си и сега си хапваха плодове и сирене и пиеха кафе. Нейната чиния беше изчезнала.

— Сложих я във фурната, за да е топла — каза Антония и скочи, за да я донесе, но Пенелопе я спря.

— Не. Не си прави труда. Не искам повече.

— Чаша кафе тогава?

— Не. Дори това не искам — седна на стола и постави длани ни масата пред себе си. Усмихна се, защото ги обичаше и двамата и се канеше да им предложи най-ценния подарък в целия свят. Подарък, който бе предложила на всяко едно от трите си деца и който те, едно по едно, бяха отказали.

— Имам предложение за вас. Ще дойдете ли в Корнуол с мен? Да прекараме Великден там. Заедно. Само тримата.

„Подмоурс Теч“

Темпъл Падли

Глостършър

17 април 1984 г.

Моя мила Оливия,

Пиша ти, за да ти разкажа за някои неща, които се случиха, и за други, които предстои да се случат.

Последния уикенд — когато Ноел докара Антония и разчисти тавана, а Нанси дойде за обяд — между нас се разрази истинска кавга, за която съм сигурна, че не знаеш. Както винаги, неизбежно ставаше въпрос за пари. Те смятат, че трябва да продам веднага картините на баща си, докато пазарът предлага най-високите цени. Загрижени са, както ме увериха, единствено за мен, но аз ги познавам и двамата прекалено добре.

След като си тръгнаха, премислих всичко и на следващата сутрин се обадих на господин Рой Брукнър от „Буутби“. Той дойде, видя недовършените платна и ги взе със себе си. Намерил ми е частен купувач, американец, който ми предложи 100 000 лири за двете. Приех предложението.

Има много начини да похарча това неочаквано богатство, но аз ще направя онова, за което копнея от толкова дълго време — ще се върна в Корнуол. Тъй като нито ти, нито Ноел, нито Нанси нямате време и желание да ме придружите, поканих Антония и Дейнъс. Дейнъс се колебаеше отначало дали да приеме поканата ми. За него тя бе наистина съвсем неочаквана и мис ля, че бе смутен или пък бе решил, че го съжалявам или покровителствам. Мисля, че той е доста горд млад човек. Но накрая успях да го убедя, че ще ми направи услуга, че имаме нужда от силен мъж, за да се справим с багажа, портиерите и главните келнери. Накрая той се съгласи да говори с работодателя си и да се опита да си вземе една седмица отпуск. Ще тръгнем утре сутринта. Двете с Антония ще се редуваме на кормилото. Няма да отседнем при Дорис, тъй като в малката й къща няма достатъчно място. Запазих стаи в хотел „Сендс“. Ще прекараме Великден там.

Избрах „Сендс“, защото си го спомням като непретенциозен и уютен. Когато бях дете, цели семейства лондончани прекарваха лятото там. Идваха всяка година с децата, шофьорите, гувернантките и кучетата си и всяко лято управителят им организираше малък турнир по тенис, вечерни партита, на които възрастните припкаха насам-натам във вечерни одежди, а децата танцуваха „Сър Роджър кавалерът“ и получаваха балони. По време на войната хотелът беше превърнат в болница и бе пълен с бедни ранени млади мъже, завити с червени одеяла, а когато поукрепваха, красиви сестри с бели шапчици ги учеха да плетат кошници.

Но когато казах на Дейнъс къде отиваме, той изглеждаше леко учуден. Очевидно „Сендс“ сега е доста изискан хотел и той май се тревожи, мило и ненатрапчиво, за разноските. Но, разбира се, цените нямат значение. За първи в живота си пиша подобно изречение. Чувствам се доста странно, сякаш изведнъж съм станала съвсем друг човек. Не възразявам ни най-малко и се вълнувам като дете.

Вчера двете с Антония отидохме до Челтнъм, за да напазаруваме. Сега съм една съвсем нова Пенелопе и няма да разпознаеш в мен скромната си и пестелива майка, но мисля, че ще ме одобриш. Бяхме като полудели. Купихме рокли за Антония, прекрасна блуза от сатен, дънки и памучни пуловери, жълт шлифер и четири чифта обувки. След това тя отиде в един фризьорски салон да подстрижат бретона й и оставена сама, аз похарчих малко пари за прекрасни, но ненужни неща за моята ваканция. Нови платнени обувки с връзки, пудра и огромно шише парфюм. Ленти за фотоапарата и крем за лице, и кашмирен пуловер с цвят на виолетки. Купих още термос, рогозка за пикник и няколко книги с меки корици (включително „И изгрява слънце“ — не съм чела Хемингуей от години). Купих още книга за птиците във Великобритания и друга, с географски карти.

Като приключих с тази оргия на екстравагантността, се отбих в банката, след това се почерпих с чашка кафе и отидох да взема Антония. Тя изглеждаше непривично, но беше много красива. Не само се беше подстригала, но и беше боядисала миглите си. Това напълно промени външността й. Отначало тя се смущаваше малко, но вече свикна и понякога я улавям да се гледа с възхищение в огледалото. Отдавна не съм била толкова щастлива.

Госпожа Плъкет ще дойде утре, ще почисти и ще заключи къщата, след като ние тръгнем. Ще се върнем в сряда, на 25-и.

Има само още едно нещо. „Търсачите на миди“ вече я няма. Дадох я в памет на баща си на художествената галерия в Порткерис, за чието основаване и той помогна. Странно, но вече нямам нужда от нея и ми харесва да мисля, че другите — обикновените хора — ще могат да споделят удоволствието и насладата, които тя ми даваше. Господин Брукнър уреди да бъде транспортирана до западното графство, дойде каравана и я взе. По-светлото петно над камината е много очевидно, но някой ден ще сложа там нещо друго. Вече нямам търпение да я видя в новия й дом, където цял свят ще може да й се радва.

Не съм писала нито на Ноел, нито на Нанси. Рано или късно, ще узнаят всичко и вероятно ще се разгневят, но не мога с нищо да им помогна. Дадох им всичко, което мога, а те непрекъснато искат още. Може би сега ще спрат да ми досаждат и ще продължат да живеят живота си.

Но ти, вярвам, ще разбереш.

С любов както винаги

Мами

Нанси се чувстваше малко неудобно и смутена. Причината бе, че не се беше чувала с майка си след онази провалена неделя, в която се разрази ужасната кавга за картините и Пенелопе се нахвърли върху двамата, като им наговори всичко, каквото мислеше.

Нанси не се чувстваше виновна. Напротив, беше дълбоко наранена. Пенелопе й отправи обвинения, които не можеше да отмине просто така, и не се опита да се свърже с нея, защото очакваше майка й да направи първата крачка, като й се обади по телефона. Ако не да се извини, то поне да поговорят, да попита за децата и дори да предложи да се срещнат; да докаже на Нанси, че всичко е забравено и че отношенията им отново са нормални.

Но нищо подобно не се случи. Пенелопе не се обаждаше. В началото Нанси продължаваше да бъде обидена, като сама подхранваше чувствата си. Не й харесваше това, че я бяха сложили на мястото й. Все пак не бе направила нищо лошо. Просто беше изказала мнението си, загрижена за доброто на всички.

Но постепенно започна да се тревожи. Не беше характерно за майка й да се сърди. Да не би пак да се е почувствала зле? Сама се бе довела до ужасно състояние, което със сигурност не беше добре за възрастна жена, прекарала инфаркт. Дали това не й се бе отразило? Уплаши се от тази мисъл и побърза да я изхвърли от ума си. Потисна тревогата си. Със сигурност майка й беше добре! Защото иначе Антония щеше да се свърже с тях. Беше млада и вероятно безотговорна, но дори тя не би могла да бъде чак толкова безотговорна.

Тревогата така обсеби Нанси, че не можеше да я изхвърли от главата си. Няколко пъти вдигна телефона с намерението да набере „Подмоурс Теч“, но го оставяше, защото не можеше да измисли какво да каже, нито пък виждаше някаква причина да го каже. После се сети. Наближаваше Великден. Щеше да покани майка си и Антония за обяд на Великден. Така нямаше да признае поражението си и над агнешкото и пресните картофи те щяха да се помирят.

Беше заета с недотам тежката задача да обере праха в трапезарията, когато й хрумна този великолепен план. Остави парцала и препарата за лъскане на мебели и отиде направо в кухнята. Набра номера и зачака усмихната, готова да вложи усмивката и в гласа си. Чу сигнала. Не отговориха. Усмивката й се стопи. Чака доста дълго. Накрая, силно разочарована, остави слушалката.

Звънна отново в три следобед и отново — в шест. След това се обади на „Повреди“ и ги помоли да проверят линията.

— Телефонът на търсения от вас абонат звъни — й отговориха.

— Знам, че звъни. Цял ден го слушам. Трябва да има някаква повреда.

— Сигурна ли сте, че човекът, на когото звъните, си е у дома?

— Разбира се, че си е у дома. Звъня на майка си. Тя винаги си е у дома.

— Ако ми дадете номера, ще проверя и ще ви се обадя.

— Благодаря ви.

Зачака. Обадиха й се. Линията била наред. Най-вероятно просто майка й не си е у дома.

Нанси вече не се тревожеше. Беше ядосана. Обади се на Оливия в Лондон.

— Оливия?

— Здравей.

— Нанси е на телефона…

— Да, предположих…

— Оливия, опитвам да се свържа с майка, но никой от „Подмоурс Теч“ не отговаря. Имаш ли някаква представа, какво може да се е случило?

— Разбира се, че не отговарят. Мами отиде в Корнуол.

— В Корнуол?

— Да. Ще прекара Великден там. Взела е колата, Антония и Дейнъс.

— Антония и Дейнъс?

— Не се ужасявай толкова — в гласа на Оливия се долавяше весела нотка. — Защо да не ги вземе със себе си? От месеци иска да отиде, а никой от нас не пожела да я придружи, така че ги е взела за компания.

— Но не биха могли да отседнат всичките при Дорис Пенбърт, нали? Просто няма да има достатъчно място.

— О, не, не при Дорис. Ще отседнат в хотел „Сендс“.

— В „Сендс“ ли?

— О, Нанси, престани да повтаряш всичко, което кажа.

— Но „Сендс“ е най-добрият хотел. Един от най-луксозните в цялата страна. Пише го навсякъде. Той е много скъп.

— Но не знаеш ли? Мами има много пари. Продала е на един американски милионер недовършените платна на дядо за 100 000 лири.

На Нанси й прилоша и се зачуди дали няма да припадне. Вероятно щеше да припадне. Усети как кръвта се отдръпва от лицето й. Коленете й трепереха. Протегна ръка към близкия стол.

— 100 000 лири! Не е възможно. Не може да струват толкова. Нищо не може да струва 100 000 лири.

— Нищо не струва колкото и да е, докато някой не го пожелае. Съществува и стойността на редките неща. Опитах се да ти обясня всичко, когато обядвахме с теб в „Кетнърс“. Картини на Лорънс Стърн се появяват много рядко на пазара и този американец, който и да е той, очевидно ги иска повече от всичко друго на света. И не се интересува колко ще плати за тях. За късмет на мами. Много се радвам за нея.

Но умът на Нанси продължаваше да препуска. 100 000 лири!

— Кога е станало това? — успя да попита най-после.

— О, не знам. Съвсем скоро.

— А ти откъде знаеш за всичко това?

— Написа ми дълго писмо, в което ми разказа всичко. Писа ми и за кавгата между нея, теб и Ноел. Вие сте ужасни. Непрекъснато ви повтарям да я оставите на спокойствие, но вие не ме чувате. Заяждате се с нея, докато накрая нервите й не са издържали. Мисля, че поради тази причина накрая е решила да продаде платната. Вероятно смята, че само така ще престанете с безкрайните си натяквания.

— Това не е справедливо.

— О, Нанси, престани да се преструваш пред мен и най-вече пред себе си.

— Те имат голямо влияние над нея.

— Кои?

— Дейнъс и Антония. Не биваше да изпращаш това момиче да живее с майка. А и нямам никакво доверие на Дейнъс.

— Ноел също.

— Това не те ли тревожи?

— Ни най-малко. Имам огромно доверие на преценката на мами.

— А какво ще кажеш за парите, които харчи за тях? Дори в момента. Живее в лукс в хотел „Сендс“. С градинаря.

— Но защо тя да не може да харчи парите си? Те са нейни. И защо да не може да ги харчи за себе си и за двама млади хора, които обича? Както вече казах, тя покани и трима ни, но никой от нас не пожела да отиде. Имахме своя шанс, но го пропиляхме. Не можем да обвиняваме никого, освен себе си.

— Когато ме покани мен, не спомена нищо за хотел „Сендс“. Каза, че ще отседнем у Дорис. В свободната стая на семейство Пенбърт.

— Затова ли не прие? Защото щяхте да бъдете у Дорис? Щеше ли да отидеш, ако бе размахала под носа ти хотел „Сендс“ така, както размахват морков пред муцуната на магаре?

— Нямаш право да говориш така.

— Имам всякакво право. Аз съм ти сестра, Господ да ми е на помощ. Има още нещо, което трябва да знаеш. Мами отиде в Порткерис, защото много отдавна копнее да се върне там, но освен това отиде да види „Търсачите на миди“. Дарила е картината на тамошната художествена галерия в памет на баща си и иска да я види да виси там.

— Дарила я е? — за миг Нанси помисли, че не е чула правилно или че сестра й нещо не е разбрала. — Искаш да кажеш, че я е подарила?

— Точно така.

— Но тя вероятно струва хиляди. Стотици хиляди.

— Сигурна съм, че всички ще оценят жеста й.

„Търсачите на миди“. Чувството за извършена срещу нея и семейството й несправедливост изпълни Нанси с гняв.

— Винаги е казвала — каза с горчивина — че не може да живее без тази картина. Че тя е част от живота й.

— Да. Така беше години наред. Но, мисля, сега мами чувства, че може да се справи и без нея. И иска и други хора да й се радват.

Оливия — нещо, което бе твърде очевидно — беше на страната на майка им.

— А ние? Семейството й? Внуците й. Ноел. Ноел знае ли за всичко това?

— Нямам представа. Не мисля. Не съм го виждала, нито чувала, откакто закара Антония в „Подмоурс Теч“.

— Аз ще му кажа! — това беше заплаха.

— Кажи му — отговори Оливия и затвори.

Нанси тресна слушалката. Оливия можеше да върви по дяволите. Вдигна я отново и с треперещи ръце набра Ноел. Не помнеше откога не е била така ядосана и разтревожена едновременно.

— Ноел Кийлинг.

— Обажда се Нанси — говореше сериозно и се чувстваше важна, сякаш свикваше семейна конференция.

— Здравей! — в гласа му не се долавяше ентусиазъм.

— Току-що говорих с Оливия. Опитах да се обадя на майка, но тя не отговаряше, затова звъннах на Оливия, за да разбера дали тя знае нещо. Знаеше, защото майка й е написала дълго писмо. Писала е на Оливия, но не е направила опит да се свърже нито с теб, нито с мен.

— Не знам за какво говориш.

— Майка е отишла в Корнуол и е взела със себе си Дейнъс и Антония.

— Мили боже!

— И са отседнали в хотел „Сендс“.

Това привлече вниманието му.

— „Сендс“ ли? Мислех, че ще отседне у Дорис. И как така може да си позволи „Сендс“? Той е един от най-скъпите хотели в страната.

— Ще ти кажа как. Продала е недовършените платна. За 100 000 лири! Без да го обсъди с никого от нас. 100 000 лири, Ноел! Които, както виждаш, е готова да изхарчи. И това не е всичко. Дарила е „Търсачите на миди“ на художествената галерия в Порткерис. Просто я е подарила, а само Бог знае колко струва. Мисля, че е полудяла. Струва ми се, че не знае какво прави. Казах на Оливия каквото мисля. Че майка се намира под лошото влияние на онези двама млади хора — Антония и Дейнъс. Случва се, нали знаеш. Човек чете за такива неща във вестниците. Това е престъпление. Не трябва да позволяваме. Сигурно има нещо, което можем да направим, за да я спрем. Ноел? Там ли си все още?

— Да.

— Какво ще кажеш?

Ноел каза „По дяволите!“ и затвори.

Хотел „Сендс“

Порткерис

Корнуол

Четвъртък, 19 април

Мила Оливия,

Ето че тук сме вече цял ден. Не мога да опиша с думи колко красиво е всичко. Времето е като в разгара на лятото и има цветя навсякъде. И палмови дървета, и тесни павирани улички, а морето е прекрасно синьо. По-синьо дори от Средиземно море и тъмносиньо на хоризонта. Като в Ибиса е, дори по-красиво, защото е потънало в пищна зеленина, а вечер, когато слънцето залезе, е влажно и мирише на пръст.

Пътуването беше чудесно. Аз шофирах през по-голямата част от пътя, Пенелопе шофира за кратко, а Дейнъс отказва да държи кормилото. Щом веднъж излязохме на магистралата, не ни беше необходимо много време да стигнем дотук, а майка ти дори не можеше да повярва колко бързо се движим. От Девън хванахме стария път през Дартмур и си направихме пикник на върха на една скала, от която имаше гледка във всички посоки, а наблизо видяхме дръгливи понита, които бяха много доволни, че могат да изядат останките от сандвичите ни.

Хотелът сякаш не е от този свят. Никога досега не съм отсядала в хотел и не мисля, че и Пенелопе е отсядала, така че е ново преживяване за всички ни. Тя непрекъснато ни повтаряше колко удобно и уютно ще бъде, но когато най-накрая навлязохме в алеята (от двете страни, на която растяха хортензии), веднага стана ясно, че сме попаднали в страната на лукса. Отпред бяха паркирани един ролс-ройс и три мерцедеса, а багажът ни бе поет от униформен портиер. Дейнъс все се шегува с багажа ни, защото всичките ни куфари са еднакво очукани и вехти.

Пенелопе обаче приема всичко без никакво усилие. Под „всичко“ имам предвид страшно дебели килими, басейни, джакузита, бани за всеки, телевизори до леглата, огромни купи с пресни плодове и цветя навсякъде. Имаме чисти чаршафи и хавлии всеки ден. Стаите ни са в един и същ коридор и имат съседни балкони с гледка към градините и морето. От време на време излизаме на тях и си говорим. Точно като Ноел Кауърд в „Частен живот“.

Колкото до кухнята, все едно че са те извели на вечеря в най-скъпия лондонски ресторант. Сигурна съм, че ще развия слабост към омарите, стридите, пресните ягоди, гъстата корнуолска сметана, пържолите и филето. Добре, че Дейнъс е с нас, защото той пое грижата за това, какво ще пием с тази превъзходна храна. Изглежда, знае ужасно много за вината, макар че самият той не пие. Не знам защо, както и не знам защо не шофира.

Има толкова много неща да се правят. Тази сутрин слязохме в града и отидохме първо в „Карн Котидж“, където някога е живяла майка ти. Преживяването обаче беше тъжно, защото като толкова много други къщи и тя беше превърната в хотел, а по-голямата част от градината — в паркинг. Но отидохме в онова, което бе останало от градината, и пихме кафе. Но Пенелопе ни разказа какво е било някога, как майка й е обмисляла внимателно къде да засади розите и глициниите, а после ни разказа как е загинала в Лондон при бомбардировка. Не знаех за това. Щях да заплача, но само я прегърнах, защото в очите й заблестяха сълзи, а не знаех какво друго да сторя.

След като излязохме от „Карн Котидж“, се потопихме в самото сърце на града, за да открием художествената галерия и да видим „Търсачите на миди“. Галерията не е голяма, но е много красива. Стените й са варосани и се открива гледка към града на север. „Търсачите на миди“ заема централно място и изглежда напълно у дома си тук, окъпана в студената ярка светлина на Порткерис, където е била рисувана. Управителката на галерията беше доста възрастна и не мисля, че си спомняше Пенелопе, но със сигурност знаеше коя е, и започна страшно да се суети около нея. Изглежда, не бяха останали много живи от доброто старо време. Освен Дорис, разбира се. Двете ще се видят утре следобед и ще пият чай. Пенелопе очаква с нетърпение срещата и много се вълнува. А в неделя ще си направим пикник на скалите при Пенджизал. Хотелът осигурява храна за пикниците в красиви картонени кутии, в които има истински вилици и лъжици, но Пенелопе не смята това за истински пикник, затова ще спрем някъде и ще купим хляб, масло, домати, пресни плодове и бутилка вино. Ако е толкова топло, колкото е днес, двамата с Дейнъс ще поплуваме.

А в понеделник двамата с Дейнъс ще отидем до южното крайбрежие — до Манакан, където един познат на Дейнъс — Евърард Ашли, има разсадник. Двамата са учили заедно в селскостопанския институт и той иска да види разсадника му и може би да получи някой и друг съвет. Защото иска да се занимава точно с това в бъдеще, макар да е трудно, защото човек има нужда от доста капитал за подобно начинание — нещо, с което той не разполага. Но няма значение, винаги е добре да получиш съвет, а и ще е забавно да видим и другата страна на това вълшебно графство.

От писмото ми сигурно ти е станало ясно, че съм много щастлива. Нямаше да повярвам, че толкова скоро след смъртта на Козмо ще бъда отново щастлива. Надявам се това да не е грешно. Не мисля, че е, чувствам, че всичко е, както трябва.

Благодаря ти за всичко. За това, че бе така безкрайно мила и търпелива и че ми уреди престоя в „Подмоурс Теч“. Защото иначе нямаше да съм тук с двама души, които обичам най-много на света. И теб, разбира се.

С любов

Антония

Пенелопе трябваше да признае, че децата й — Нанси, Оливия и Ноел, бяха… безумно прави. Порткерис се беше променил във всяко едно отношение. „Карн Котидж“ не беше единствената къща, чиято градина беше пометена от булдозери и имаше табела „Хотел“ над вратата и раирани чадъри на терасите. Хотел „Уайт Кепс“ беше доста разширен и преобразуван в апартаменти, а пътят покрай пристанището, където някога живееха и работеха художниците, се бе превърнал в арена на развлеченията — зали за игри, дискотеки, ресторанти за бързо хранене и магазини за сувенири. В пристанището вече нямаше рибарски лодки. Беше останала само една, а на кея бяха хвърлили котва кораби, които предлагаха разходки и други удоволствия срещу огромни суми, както и скумрия като допълнително изкушение.

Но което бе изненадващо, Порткерис не се беше променил чак толкова много. Сега, през пролетта, градът бе сравнително празен, защото първата вълна туристи щяха да пристигнат едва през юни. Имаха време да се мотаят, както и достатъчно пространство, за да застанат някъде и да наблюдават живота. Нищо не би могло да промени прекрасния син цвят на залива, нито извивката на сушата, нито лабиринта от улици и къщите със стръмните покриви, накацали по хълмовете от самите върхове, та чак до водата. Чайките все още изпълваха небето с крясъка си, въздухът все още миришеше на солен вятър, безстъблена иглика и глицинии, а лабиринтът от тесни и криволичещи улички бе все така озадачаващ.

Пенелопе отиде да види Дорис. Беше й приятно да е сама. Компанията на Антония и Дейнъс бе очарователна, но самотата също беше приятна. На слънчевата светлина в топлия следобед тя прекоси благоуханната градина на хотела, излезе на пътя над плажа, мина покрай терасите на викторианските къщи и слезе в града.

Потърси цветарския магазин. Но сега там имаше магазин за дрехи, и то такива, каквито купуваха туристите, полудели от желание да похарчат парите си — розови потничета от ластична материя, огромни тениски с изображения на поп звезди, прилепнали по бедрата дънки, които причиняват болка само като ги погледнеш. Най-после откри цветарски магазин в едно закътано ъгълче, където преди толкова много години стар обущар с кожена престилка слагаше подметки на обувките им и им вземаше по три пенса за свършената работа. Влезе и купи огромен букет за Дорис. Не анемонии или нарциси, а по-екзотични цветя. Карамфили, ириси, лалета и фрезии, увити в светлосиня хартия. Малко по-нататък по улицата откри малък магазин, където купи бутилка от известното уиски „Граус“ за Ърни. Натоварена с покупките, продължи нататък и навлезе в старата част на града, където улиците бяха толкова тесни, че нямаше място за тротоари, а къщите с варосани стени бяха скупчени и от двете им страни и стръмните стъпала от гранит водеха до ярко боядисаните им входни врати.

Къщата на семейство Пенбърт се намираше в самото сърце на този лабиринт. Тук Ърни беше живял с майка си и баща си, по тези улици Дорис, Пенелопе и Нанси бяха вървели в зимните следобеди по време на войната, за да се отбият при старата госпожа Пенбърт, която ги гощаваше с торта и силен чай, който наливаше от розов чайник.

Сега, докато си спомняше, Пенелопе се зачуди защо ли й бе необходимо толкова необичайно дълго време, за да разбере, че Ърни, срамежлив и мълчалив, ухажваше Дорис. Беше пестелив на думи, почти не говореше, но работеше за десетима. Бяха започнали да приемат присъствието му в „Карн Котидж“ за даденост. „О, Ърни ще го свърши“, казваха, когато изникнеше нещо наистина ужасно, като например да се заколи кокошка или да се почистят водосточните тръби. И той винаги свършваше работата. Никой не мислеше за него като за добра партия, той беше просто член на семейството, не искаше никога нищо, никога не се оплакваше и винаги беше в добро настроение.

Едва през есента на 1944-та той най-после изплю камъчето. Една сутрин Пенелопе влезе в кухнята на „Карн Котидж“ и завари Дорис и Ърни да пият чай. Седяха на кухненската маса, а в средата й бе поставена синьо-бяла ниска ваза, пълна с далии.

Тя огледа сцената.

— Ърни, не знаех, че си тук…

Той се смути.

— Само се отбих — бутна настрани чашата и чинийката си и се изправи.

Тя погледна цветята. В „Карн Котидж“ вече не растяха далии, защото изискваха много работа.

— Откъде се взеха?

Ърни побутна назад кепето си и се почеса по главата:

— Татко ги отглежда на земята, която му е дадена за частно ползване. Донесох малко за… за вас.

— Никога не съм виждала такива великолепни далии. Огромни са.

— Да — Ърни намести отново кепето си и размърда крака. — Има дърва за цепене.

И тръгна към вратата.

Дорис каза:

— Благодаря за цветята.

Той се обърна и кимна:

— Чаят беше много хубав.

И излезе. След малко откъм задния двор долетяха звуците, характерни за цепенето на дърва. Пенелопе седна на масата. Погледна цветята. Погледна Дорис, но Дорис не срещна погледа й. Пенелопе каза:

— Имам странното чувство, че прекъснах нещо.

— Какво например?

— Не знам. Ти ще ми кажеш.

— Нямам какво да ти кажа.

— Не е донесъл тези цветя за нас, нали? Донесъл ги е за теб.

Дорис отметна глава назад.

— Има ли някакво значение за кого ги е донесъл?

Точно тогава Пенелопе най-после прозря истината и се запита защо не се бе досетила по-рано.

— Дорис, мисля, че Ърни те ухажва.

Дорис бе възмутена.

— Ърни Пенбърт? Едва ли.

Пенелопе обаче отказваше да я разубеждават.

— Казал ли ти е въобще нещо?

— Той не говори много, нали знаеш?

— Но въпреки това го харесваш?

— У него няма нищо, което човек би могъл да не хареса.

Поведението й бе прекалено рязко, за да бъде убедително. Нещо ставаше.

— Той те ухажва.

— Ухажва ли? — Дорис скочи на крака и раздигна чашите и чинийките, като тракаше силно. — Той не знае как да ухажва дори муха — остави порцелановите чаши и чинийки в мивката и пусна водата. — Освен това — добави по-високо, за да надвика водата — той е толкова смешен.

— Никога няма да намериш по-мил…

— Нямам намерение да свърша дните си с мъж, който е по-нисък от мен.

— Нямаш причина да бъдеш толкова надменна само защото не е втори Гари Купър. А аз мисля, че външността му е приятна. Харесват ми черната му коса и много тъмните му очи.

Дорис спря водата, обърна се, облегна се на мивката и скръсти ръце.

— Но той никога нищо не казва, нали?

— Тъй като ти говориш непрекъснато, той едва успява да вмъкне нещо. Но действията са по-красноречиви от думите. Виж го само, донесъл ти е цветя — замисли се. — И никога не престава да прави нещо за теб. Поправя ти въжетата за простиране, носи ти храна, която заделя от магазина на баща си.

— И какво от това? — Дорис смръщи подозрително вежди. — Опитваш се да ме омъжиш за Ърни Пенбърт? Опитваш се да се отървеш от мен или какво?

— Просто мисля за бъдещото ти щастие — каза лицемерно Пенелопе.

— Изобщо не е така. Е, можеш да помислиш отново. В деня, в който умря Софи, се заклех да не мръдна от тук, докато тази проклета война не свърши. А когато загина и Ричард… Е, това ме направи по-твърда от всякога. Не знам какво ще правиш ти… дали ще се върнеш при Амброуз или не, но войната скоро ще свърши и ще трябва да решиш, а аз ще съм тук, за да ти помогна, независимо какво ще решиш. А ако се върнеш при него, кой ще се грижи за баща ти? Още сега ще ти кажа. Аз. Така че нека повече не говорим за Ърни Пенбърт, а?

Тя спази обещанието си. Не искаше да се омъжи за Ърни, защото не искаше да остави баща й сам. Едва след смъртта на стареца се почувства свободна да помисли за себе си, синовете си и собственото си бъдеще. И взе решение. След два месеца стана госпожа Ърни Пенбърт и напусна „Карн Котидж“ завинаги. Бащата на Ърни също бе умрял наскоро, старата госпожа Пенбърт се изнесе от къщата и отиде да живее при сестра си, така че Дорис и Ърни живееха сами. Ърни пое магазина за плодове и зеленчуци, грижеше се за синовете на Дорис, но двамата нямаха деца.

А сега… Пенелопе спря, огледа се и се опита да възстанови равномерното си дишане. Беше почти стигнала. Северният плаж бе съвсем близо. Усети как вятърът се усили, долови соления му мирис. Зави на последния ъгъл и заслиза по стръмния хълм, в чието подножие се гушеше бяла къщичка — бе навътре от улицата, с павиран двор отпред. Прането плющеше на вятъра, навсякъде имаше саксии и сандъчета, пълни с нарциси и минзухари, зюмбюли и увивни растения. Входната врата бе боядисана в бяло. Пенелопе прекоси павирания двор, като се наведе, за да мине под прането, и вдигна юмрук, за да почука на вратата. Но в този момент тя се отвори и на прага застана Дорис.

Дорис. Елегантна, хубава и синеока, такава, каквато си бе винаги — нито по-слаба, нито по-пълна. Косата й бе сребристобяла, къса и къдрава, по лицето й се виждаха бръчки, разбира се, но усмивката й бе все същата, както и гласът й:

— Чаках те. Гледах през прозореца в кухнята — сякаш бе пристигнала в онзи същия ден, в който се бе върнала от „Хекни“. — Защо се забави толкова? От четирийсет години чакам тази среща.

Дорис. С червило и обеци и червена жилетка над набраната бяла блуза:

— О, за бога, не стой на прага, влизай.

Пенелопе влезе и се озова направо в малката кухня. Остави цветята и уискито на масата, а Дорис затвори вратата. Обърна се. Двете стояха с лице една към друга и се усмихваха като идиоти, изгубили дар слово. После усмивките им преминаха в смях, прегърнаха се и се стиснаха здраво като ученички, които са били разделени дълго време.

Като продължаваха да се смеят и все още неспособни да проговорят, се разделиха. Първа проговори Дорис:

— Не мога да повярвам, Пенелопе. Мислех си, че може да не те позная. Но ти си все така висока, дългокрака и красива. Така се страхувах, че ще бъдеш различна, но не си.

— Разбира се, че съм различна. Косата ми е посивяла, стара съм.

— Ако ти си посивяла и стара, то аз съм с единия крак в гроба. Наближавам седемдесет. Ърни ми го припомня всеки път, когато мисля прекалено много за външността си.

— Къде е той?

— Реши, че ще искаме да сме сами за малко. Не може да понася сантименталности. Отиде на мястото, което обработва за частно ползване. Само то го спасява, откакто се пенсионира. Казвах му аз, че ако не се занимава с моркови и ряпа, ще страда от синдрома на пенсионерите — и тя се засмя със стария шумен и весел смях.

— Донесох ти цветя.

— О, красиви са. Не трябваше… Виж, аз ще ги сложа във ваза, а ти отиди в дневната и се настани удобно. Сложила съм чайника, така че скоро ще пием чай…

Дневната беше до кухнята, вратата беше отворена. Като мина през вратата, все едно че се озова в миналото. Стаята беше уютна и пълна с вещи, точно такава, каквато Пенелопе я помнеше от времето на старата госпожа Пенбърт. Нейните стари съкровища бяха все още по местата си. Видя красивия порцеланов сервиз в шкафа със стъклената витрина, двете порцеланови кучета — порода стафордшир, от двете страни на камината, изтърбушените дивани и фотьойли с дантелените покривки. Но имаше и промени. Огромният телевизор беше съвсем нов, както и басмените завеси с ярки мотиви, а над камината, където някога гордо висеше черно-бяла снимка на брата на госпожа Пенбърт като войник, загинал в Първата световна война, сега се виждаше портретът на Софи, рисуван от Шарл Рейние. Пенелопе го беше подарила на Дорис след погребението на Лорънс Стърн.

— Не можеш да ми го дадеш — беше казала Дорис.

— Защо?

— Но това е портретът на майка ти.

— Искам да го имаш.

— Но защо аз?

— Защото обичаше Софи не по-малко от нас. Обичаше и татко и се грижеше за него вместо мен. Никоя дъщеря не би могла да направи повече.

— Прекалено си добра. Прекалено много е…

— Не е достатъчно! Но само това мога да ти дам.

Сега стоеше насред стаята и гледаше портрета, който след четирийсет години не беше загубил нищо от красотата, чара и веселостта си. Софи на двайсет и пет, с леко извитите нагоре очи, омагьосващата усмивка и късата като на гамен коса и с копринен яркочервен шал с ресни, наметнат небрежно върху раменете.

— Радваш ли се да го видиш отново? — запита Дорис.

Пенелопе се обърна и видя Дорис да влиза в ръка с вазата с цветя, която внимателно постави в средата на масата.

— Да. Забравила съм колко очарователен е.

— Обзалагам се, искала си да не се разделям с него.

— Не. Просто се радвам да го видя отново.

— Придава класа на това място, нали? Толкова много хора са му се възхищавали. Дори ми предложиха цяло състояние за него, но не исках да го продам. Не бих се разделила с тази картина дори за всичкия чай на света. Хайде, ела да се настаним удобно и да си побъбрим, преди да се е върнал старият Ърни. Искаше ми се да ми погостуваш, колко много те каних! Наистина ли си отседнала в „Сендс“? С всичките онези милионери? Какво се е случило? Да не си спечелила от лотарията?

Пенелопе обясни как се бяха променили обстоятелствата при нея. Разказа на Дорис за постепенното и чудотворно превръщане на картините на Лорънс Стърн в ценности, за Рой Брукнър и за предложението на американския милионер за двете незавършени платна.

Дорис онемя:

— 100 000 за онези две малки картини? Не съм чувала подобно нещо. О, Пенелопе, радвам се за теб.

— Подарих „Търсачите на миди“ на художествената галерия в Порткерис.

— Знам. Прочетох за това в местния вестник, а после двамата с Ърни отидохме и се уверихме със собствените си очи. Стори ми се странно да видя картината там. Имам толкова много спомени, свързани с нея. Но няма ли да ти липсва?

— Малко, предполагам. Но животът трябва да продължи. Всички остаряваме. Време е да сложим нещата си в ред.

— Можеш да го кажеш отново. И докато говорим за живота и промените в него, какво ще кажеш за Порткерис! Обзалагам се, че не си познала старите места. Никога не знам какво ще направят хората тук, макар че предприемачите дойдоха година-две след войната. Старото кино сега е супермаркет… Предполагам, че си забелязала. Ателието на баща ти беше съборено и на негово място построиха блок с апартаменти за почиващи, от които се разкрива гледка към северния плаж. Имаше и няколко години, в които тук идваха хипита — страшна атракция са, да знаеш. Спяха на плажа и ходеха по малка нужда, където сварят. Беше отвратително.

Пенелопе се засмя.

— Старият „Уайт Кепс“ също е блок с апартаменти. Колкото до „Карн Котидж“…

— Не ти ли се доплака? Прекрасната градина на майка ти. Трябваше да ти пиша и да те предупредя за промените.

— Радвам се, че не си го направила. Както и да е, това няма значение. Някак си вече няма значение.

— Предполагам, че няма, когато живееш в лукса на „Сендс“. Помниш ли, когато там беше болницата? Човек не можеше да влезе, освен ако и двата му крака не бяха счупени.

— Дорис, отседнала съм в „Сендс“, а не при теб, не само защото съм богата. А защото доведох със себе си двама млади приятели и знаех, че при теб няма място за всички ни.

— Разбира се. Кои са тези приятели?

— Момичето се казва Антония. Баща й почина наскоро и в момента живее при мен. А младият мъж се казва Дейнъс. Помага ми в градината в Глостършър. Ще се запознаеш с тях. Казаха, че хълмът е прекалено стръмен, за да го изкачва стара жена, като мен, и ще дойдат да ме вземат с колата.

— Това ще бъде хубаво. Но ми се искаше да беше довела Нанси. Бих искала отново да видя моята Нанси. И защо не дойде по-рано в Порткерис? Не можем да запълним четирийсет години само за два часа…

Но поне се опитаха, като едва си поемаха дъх — задаваха въпроси, отговаряха, разказваха си за децата и за внуците.

— Кларк се ожени за едно момиче от Бристъл и има две деца… Ето снимката им над камината. Това е Сандра, а това — Кевин. Тя е такова умно малко момиченце. А това са децата на Роналд… Той живее в Плимът. Тъстът му ръководи фабрика за мебели и взе Рон в бизнеса. Идват през летните ваканции, но се настаняват в малкия хотел по-нагоре по улицата, защото тук няма място за тях. А сега ми разкажи за Нанси. Колко сладка беше някога!

Дойде редът на Пенелопе, но, разбира се, тя беше забравила да вземе снимки. Разказа на Дорис за Мелъни и Рупърт и с големи усилия успя да ги изкара добри деца.

— Живеят близо до теб, нали? Виждаш ли ги?

— Разстоянието е около 20 километра.

— О, прекалено е далеч, нали? Но ти харесва животът в провинцията? По-добре ли се чувстваш там, отколкото в Лондон? Бях ужасена, когато ми писа как Амброуз просто те е изоставил. Какво нещо! Но пък, от друга страна, той винаги си е бил безполезен. Привлекателен, разбира се, но никога никъде не пасваше. Въпреки това да те зареже! Егоистично копеле. Мъжете винаги мислят само за себе си. Казвам го на Ърни всеки път, когато остави мръсните си чорапи на пода в банята.

След като разказаха за семействата и съпрузите си, се отдадоха на спомени. Спомниха си дългите години на войната, която бяха преживели заедно, споделяйки не само мъката, страховете и досадната скука, но и странните и смешни случки, които, като погледнеха сега назад, можеха да бъдат единствено забавни.

Полковник Трабшот, който една вечер, когато гражданите прилежно бяха затъмнили прозорците си, не можа да намери пътя, прекатури се през стената на пристанището и падна в морето. Госпожица Прийди, която изнасяше лекция за Червения кръст пред много и все безразлични дами и накрая сама се оплете в бинтовете. Генерал Уотсън-Грант, който обучаваше членовете на отряда за охрана на училищното игрище, и старият Уили Чъргуин, който бе пробол палеца на големия си крак с щика, та трябваше да го откарат с линейка в болницата.

— И как ходехме на кино — припомняше си Дорис, бършейки си бликналите от смях сълзи. — Помниш ли киното? Ходехме два пъти в седмицата и не пропускахме нито един филм. Помниш ли Чарлз Бойер в „Задръжте зората“? Всички плачеха. Бях изхабила три носни кърпи и все още плачех, когато излязохме.

— Беше прекрасно, нали? Предполагам, че нямаше какво друго да правим. Освен да слушаме предаванията по радиото и господин Чърчил, който ни вдъхваше кураж от време на време.

— Най-добра беше Кармен Миранда. Никога не пропусках филм с Кармен Миранда — Дорис скочи на крака и постави едната си ръка с разперени пръсти на хълбока си. — Ай-ай-ай-ай-ай, много те обичам. Ай-ай-ай-ай-ай, мисля, че си стрррахотен…

Вратата се затръшна и влезе Ърни. Дорис намери това прекъсване за дори по-смешно от собственото си изпълнение, падна по гръб на дивана от смях и остана така, неспособна да помръдне.

Смутен, Ърни гледаше ту едната, ту другата.

— Какво ви става на вас двете?

Осъзнала, че Дорис няма да може да отговори на въпроса, Пенелопе стана и отиде да го поздрави.

— О, Ърни… — избърса очите си с длан и потисна смеха си. — Съжалявам. Какви глупачки сме само. Спомняме си разни неща и се смеем. Моля те, прости ни — Ърни изглеждаше по-дребен, а също и доста стар. Черната му коса сега бе снежнобяла. Носеше стар гащеризон, беше събул ботушите си и бе обул пантофи. Дланта му бе загрубяла и мазолеста. Тя така се зарадва на срещата им, че й се искаше да го прегърне, но се въздържа, защото знаеше, че така само ще го смути още повече. — Как си? Чудесно, че мога отново да те видя.

— Аз също се радвам — стиснаха си тържествено ръцете. Погледът му се спря отново на съпругата му, която се бе изправила и издухала носа си и, общо взето, отново се владееше. — Като чух целия този шум, се учудих какво ли става. Пихте чай, нали?

— Не. Нямахме време. Толкова много си говорихме.

— Водата в чайника сигурно е извряла. Напълних го, като излязох.

— О, господи, съжалявам. Забравих — Дорис стана. — Ще отида да приготвя чай. Пенелопе ти е донесла бутилка уиски, Ърни.

— Прекрасно. Много ти благодаря — отметна маншета на гащеризона си и погледна огромния си часовник. — Пет и половина — вдигна поглед. В очите му блестеше така рядкото за него весело пламъче. — Защо да не пропуснем чая и да пием направо уиски?

— Ърни Пенбърт! Ти, стар дяволе! Какво предложение!

— Мисля — каза Пенелопе твърдо, — че предложението е много добро. Все пак не сме се виждали цели четирийсет години. Ако не празнуваме сега, то кога?

Така срещата им се превърна в нещо като тържество. Уискито развърза езика дори на Ърни и тримата можеха да останат до късно през нощта, ако не бяха дошли Дейнъс и Антония. Пенелопе бе изгубила всякакво чувство за време и звънването на вратата я изненада също толкова, колкото и Дорис и Ърни.

— Кой може да е? — попита Дорис разгневена.

Пенелопе погледна часовника си.

— Господи, шест часа е! Нямах представа, че е толкова късно. Вероятно са Дейнъс и Антония, които са дошли да ме вземат…

— Времето лети, когато човек се забавлява — отбеляза Дорис и отиде да отвори вратата. Чуха я да казва: — Заповядайте, тя е готова. Малко е пийнала, като всички нас, но не е нещо, за което да бъдем укорявани.

Пенелопе побърза да изпие питието си и да остави празната чаша на масата, за да не си помислят, че са прекъснали нещо. След това всички отидоха в малката стая, Ърни стана и всички бяха представени един на друг. Ърни отиде в кухнята и се върна с още две чаши.

Дейнъс се почеса по тила и се огледа. В очите му светеха весели пламъчета.

— Мислех, че ще пиете чай.

— О, чай! — в гласа на Дорис прозвуча презрителна нотка. — Забравихме за чая. Разговаряхме и се смяхме толкова много, че съвсем забравихме за чая.

Антония каза:

— Каква прекрасна стая. Такива къщи обичам най-много. И малкият двор, пълен с цветя.

— Това е градината ми или поне аз я наричам така. Щеше да е хубаво да имам истинска градина, но както винаги казвам, човек не може да има всичко.

Погледът на Антония се спря върху портрета на Софи.

— Кое е момичето от картината?

— Тази ли? Ами майката на Пенелопе. Не виждате ли приликата?

— Красива е!

— О, да, красива беше. Нямаше друга като нея. Французойка… Нали Пенелопе? Звучеше много секси. Говореше с лек акцент, а когато беше ядосана… Е, ако можеше да я чуете как ругаеше като съпруга на рибар.

— Изглежда толкова млада.

— О, да, млада беше. Много по-млада от бащата на Пенелопе. Двете бяхте като сестри, нали, Пенелопе?

Ърни прочисти шумно гърлото си, за да привлече вниманието, и попита Дейнъс:

— Искаш ли питие?

Дейнъс се усмихна и поклати отрицателно глава.

— Много мило от твоя страна и се надявам да не ме помислиш за неучтив, но не пия.

За пръв път в живота си Ърни доби наистина озадачен вид:

— Болен ли си?

— Не. Не съм болен. Просто не пия.

Ърни беше очевидно смутен. Обърна се без особена надежда към Антония:

— Предполагам, че ти също не искаш?

Тя се усмихна:

— Не. Благодаря. Аз също не съм неучтива, но трябва да шофирам нагоре по хълма и да успея да премина през всичките тези стръмни и тесни улички. По-добре да не пия.

Ърни поклати тъжно глава и сложи обратно капачката. Партито бе приключило. Време беше да тръгва. Пенелопе се изправи, приглади полата си и провери дали фибите й са на мястото си.

— Не тръгвате, нали? — Дорис не искаше да ги пусне.

— Трябва да вървим, Дорис, макар никак да не ми се иска. Останах тук достатъчно дълго.

— Къде оставихте колата? — попита Ърни Дейнъс.

— Горе на хълма — отговори Дейнъс. — Не открихме друго място. Навсякъде беше оградено с двойна жълта линия.

— Ужасно, нали? Правила навсякъде. По-добре да дойда с вас, за да ви помогна да я обърнете. Няма много място там и не бихте искали да започнете спор с някоя гранитна скала, нали?

Дейнъс прие помощта му с благодарност. Ърни сложи кепето на главата си и обу ботушите си. Дейнъс и Антония се сбогуваха с Дорис, която каза:

— Радвам се, че се запознахме.

Тримата излязоха, за да вземат волвото. Дорис и Пенелопе останаха отново сами. Но смехът, кой знае защо, си беше отишъл. Между тях се настани мълчанието, сякаш, след като толкова много бяха говорили, вече си бяха казали всичко. Пенелопе усети погледа на Дорис, обърна глава и срещна твърдо очите й.

— Къде го намери? — попита я Дорис.

— Дейнъс ли? — опитваше се да говори безгрижно. — Казах ти. Работи за мен. Той е моят градинар.

— Градинар от висшата класа.

— Да.

— Прилича на Ричард.

— Да — името бе произнесено на глас. Тя каза: — Осъзнаваш ли, че Ричард бе единственият, когото не споменахме цял следобед. Спомнихме си за всички други, но не и за него.

— Нямаше смисъл. Произнесох името му само защото този млад човек прилича толкова много на него.

— Знам. Приликата ме порази още щом го видях. Трябваше ми известно време, за да свикна.

— А има ли нещо общо с Ричард?

— Не. Не мисля. Той е от Шотландия. Приликата е просто необичайно съвпадение.

— Затова ли си така привързана към него?

— О, Дорис, от устата ти това звучи така, сякаш съм окаяна старица, която води жиголо със себе си.

— Очарователен е, нали?

— Много го харесвам. Заради външния му вид и характера му. Той е благороден. Добра компания. И ме кара да се смея.

— Да го доведеш тук… в Порткерис… Дорис хвърли тревожен поглед на приятелката си. — Не се опитваш да съживиш старите спомени, нали?

— Не. Помолих децата да дойдат с мен. Всяко едно поотделно, но никой не пожела. Дори Нанси. Не исках да ти го казвам, но ето че се наложи. Дейнъс и Антония дойдоха вместо тях.

Дорис не коментира това. Известно време мълчаха, всяка заета със собствените си мисли. После Дорис каза:

— Не разбирам. Ричард беше убит така… жестоко. Винаги ми е било трудно да простя на Бог, че позволи този мъж да бъде убит. Ако въобще на света имаше човек, който трябваше да живее… Никога няма да забравя деня, в който научихме. Това бе едно от най-лошите неща, които се случиха по време на войната. И не мога да спра да мисля за това, че когато умря, той взе със себе си и част от теб, но в замяна не ти остави частица от себе си.

— Напротив, остави ми.

— Но нищо, което да можеш да докоснеш, да почувстваш или да задържиш. Щеше да е по-добре, ако имаше дете от него. Така щеше да имаш извинение да не се върнеш при Амброуз. Ти, Нанси и бебето щяхте да живеете добре и сами.

— Често съм мислила за това. Изобщо не вземах предпазни мерки с Ричард, но просто не забременях. Оливия беше моето утешение. Тя бе първото ми дете след войната и да, беше дете на Амброуз, но по някаква причина винаги е била специална за мен — продължи, подбирайки внимателно думите си. Призна пред Дорис нещо, което едва признаваше пред себе си и със сигурност нямаше да признае пред никого другиго. — Чувствах се така, сякаш някаква физическа част от Ричард беше останала с мен. Запазена като деликатесна храна във фризер. И когато се роди Оливия, някакъв атом, някаква частица, някаква клетка от Ричард стана чрез мен частица и от нея.

— Но тя не е негово дете.

Пенелопе се усмихна и поклати глава.

— Не.

— Но си я усещала като негово дете.

— Да.

— Мога да те разбера.

— Знаех, че ще разбереш. Затова и ти казах. Ще разбереш и когато ти кажа, че се радвам, дето татковото ателие е съборено и на негово място е издигнат блок, че си е отишло завинаги. Сега знам, че съм достатъчно силна да се справя с почти всичко, но не мисля, че някога ще съм достатъчно силна да се върна там.

— Да. Мога да разбера и това.

— Има и още нещо. Като се върнах да живея в Лондон, се свързах с майка му.

— Питах се дали не си го направила.

— Трябваше ми много време, за да събера кураж, но накрая й се обадих по телефона. Обядвахме заедно. Беше изпитание и за двете ни. Тя беше очарователна и дружелюбна, но нямаше за какво да си говорим, освен за Ричард, и накрая осъзнах, че това е прекалено много за нея. След това повече не я видях. Ако бях омъжена за Ричард, можеше да я утеша или поне да я успокоя. А така като че ли само допринесох за трагедията й.

Дорис не каза нищо. Чуха двигателя на волвото, което приближаваше предпазливо по стръмните и тесни улици. Пенелопе се наведе и взе дамската си чанта.

— Това е колата. Време е да тръгвам.

Прекосиха заедно кухнята и излязоха на слънчевата светлина в малкия двор. Прегърнаха се и се целунаха. В очите на Дорис имаше сълзи.

— Довиждане, Дорис, мила. И ти благодаря за всичко.

Дорис избърса глупавите сълзи с длан.

— Ела отново, и то скоро — каза. — Не чакай още четирийсет години, защото тогава сигурно ще храним маргаритките.

— Следващата година. Догодина ще дойда сама и ще отседна при теб и Ърни.

— Как ще си прекараме само!

Колата се появи и спря отстрани до тротоара. Ърни слезе от нея и отвори вратата. Приличаше на портиер, докато стоеше там, държейки вратата и чакайки Пенелопе да се качи.

— Довиждане, Дорис — обърна се, но Дорис не беше свършила с нея.

— Пенелопе!

Тя се обърна.

— Да?

— Ако той е Ричард, коя трябва да е Антония?

Дорис не беше глупачка. Пенелопе се усмихна:

— Аз самата?

— За първи път дойдох тук на седем години. Беше специален случай, защото татко беше купил автомобил. Преди това нямахме кола и това бе първото ни пътуване. То бе първото от много пътувания, но го помня най-добре, защото бях много учудена, че татко може да запали двигателя и да шофира.

Тримата се бяха изкачили на скалите Пенджизал високо над синия Атлантик. Разположиха се в тревиста падинка, заслонена от вятъра от извисяващите се, покрити с мъх огромни камъни.

Цялата земя бе покрита с безстъблена иглика и нежни светлосини заешки уши. Небето бе безоблачно, въздухът — изпълнен с грохота на вълните и крясъка на морските птици. Бе пладне, а априлският ден беше толкова топъл, сякаш лятото бе в разгара си. Лежаха върху новата рогозка, а кошницата с обяда бяха сложили на сянка.

— Какъв беше автомобилът? — Дейнъс лежеше, подпрял се на лакът. Беше съблякъл пуловера си и навил ръкавите на ризата си. Мускулестите му ръце бяха загорели, а лицето му, обърнато нагоре към нея, излъчваше веселие и интерес.

— Бентли с резервоар четири и половина галона — отговори тя. — Беше доста старо, но той не можеше да си позволи нов автомобил. Този се превърна в гордостта на сърцето му.

— Прекрасно. Имаше ли кожени каиши, които да придържат капака?

— Да, точно така. Имаше и гюрук, който се сваляше много трудно, затова го вдигахме само при дъжд.

— Такъв автомобил ще струва цяло състояние в наши дни. Какво стана с него?

— Когато татко умря, го подарих на господин Грабни. Не можах да измисля какво друго да нравя с него. А той винаги бе така мил с мен, държа го в гаража си през цялата война и не ни взе никакъв наем. А в извънредно важен момент от моя живот… наистина много важен, ми намери на черния пазар бензин. Така и не успях да му се отблагодаря.

— Защо не го задържа?

— Не можех да си позволя да поддържам кола в Лондон, а и нямах нужда. Ходех навсякъде пеш, бутах детска количка и пазарувах. Амброуз побесня, когато научи, че съм подарила бентлито. Първо за него попита, когато се върнах от погребението на татко. След това се сърди цяла седмица.

Дейнъс прояви съчувствие:

— Не съм сигурен, че мога да го обвиня.

— Не. Бедният. Вероятно е бил ужасно разочарован.

Пенелопе седна и надникна над ръба на скалата, за да види колко се е отдръпнал отливът. Водата бе спаднала, но все още не се беше отдръпнала напълно. Когато това се случеше, басейнът под скалата щеше да се разкрие — както бе обещала на Дейнъс и Антония, подобен на огромен син скъпоценен камък, блестейки на слънчевата светлина. Беше идеален за гмуркане и плуване.

— Още половин час — отсъди тя. — И ще може да се изкъпете.

Облегна се отново на лакти назад и кръстоса крака. Беше със старата си дънкова пола, с памучна блуза и с новите си маратонки, а на главата й се мъдреше старата сламена градинска шапка. Слънцето бе така жарко, че бе благодарна за сянката под нея. До нея Антония, която дотогава лежеше със затворени очи, сега се размърда, обърна се по корем и положи буза на кръстосаните си ръце.

— Разкажи ни още нещо, Пенелопе. Често ли идвахте тук?

— Не. Пътуването беше дълго и уморително, а и пътят от фермата, където оставяхме колата, до тук бе дълъг. По онова време нямаше пътечка през скалите и трябваше да вървим през прещип и къпини. А и трябваше да сме сигурни, че приливът не е придошъл, за да можем със Софи да поплуваме.

— Баща ти не плуваше ли?

— Не. Казваше, че е прекалено стар. Нахлупил ниско широкополата си шапка, седеше тук на сгъваемото столче пред триножника и рисуваше. Отваряше бутилка вино, пълнеше си чаша, палеше пура и въобще гледаше да му е удобно.

— А през зимата? Идвахте ли тук през зимата?

— Никога. Зимите прекарвахме в Лондон. Париж, Флоренция, Порткерис и „Карн Котидж“ принадлежаха на лятото.

— Идеално.

— Не по-малко идеално от божествената къща на баща ти в Ибиса.

— Предполагам. Всичко е относително, нали? — Антония се обърна на една страна и подпря брадичка на ръката си. — А ти, Дейнъс? Къде прекарваше лятото?

— Надявах се, че никой няма да ми зададе този въпрос.

— О, хайде, кажи ни.

— В Северен Беруик. Родителите ми наемаха там всяко лято къща. Играеха голф, а ние тримата — аз, сестра ми и брат ми — седяхме на плажа с гувернантката и строяхме пясъчни замъци под поривите на студения вятър.

Пенелопе смръщи вежди:

— Брат ти ли? Не знаех, че имаш брат. Мислех, че сте само двамата със сестра ти.

— Да, имах брат. Йън. Беше най-големият. Умря от менингит на четиринайсет.

— О, мили боже, каква трагедия!

— Да. Трагедия си беше. Родителите ми така и не го преживяха. Той беше златното момче — умен и привлекателен. Удаваха му се всякакви игри и въобще беше детето, за което всички родители мечтаят. За мен той бе нещо като бог, защото знаеше как се прави всичко. Когато порасна достатъчно, започна да играе голф. Сестра ми — също. Но аз бях безнадежден, а и голфът не ме интересуваше особено. Излизах сам с велосипеда си и търсех птици. Това ми беше много по-забавно, отколкото да се боря с трудностите на голфа.

— Северен Беруик не ми се струва много хубаво място — отбеляза Антония. — Никога ли не ходеше другаде?

Дейнъс се засмя.

— Ходех, разбира се. Родителите на най-добрия ми приятел в училище — Роди Макри, имаха малък земеделски имот в Северен Съдърланд, близо до Танг. Баща му имаше разрешително за риболов в Нейвър и ме учеше как да хвърлям въдица. Когато пораснах, прекарвах повечето ваканции с тях.

— Какво е малък земеделски имот? — попита Антония.

— Каменна фермерска къща само с две стаи. Без водопровод, без електричество, без телефон. Накрая на света, в пустошта. Беше страхотно.

Настана мълчание. На Пенелопе й хрумна, че едва за втори път чува Дейнъс да говори за себе си. Натъжи се. Вероятно е била истинска травма за него да изгуби брат си в такава крехка възраст. Но да чувства, че никога не би могъл да се мери с него, бе още по-лошо. Зачака с мисълта, че след като бе разчупил леда и бе започнал да им се доверява, може би щеше да продължи. Но той мълчеше. Размърда се, протегна се и накрая стана.

— Приливът се отдръпна каза той на Антония. — Басейнчето под скалите ни чака. Достатъчно смела ли си да поплуваме?

Скриха се от погледа й. Бяха слезли от ръба на скалата и поели по опасната пътека надолу, до подножието на скалите. Басейнчето ги чакаше, застинало като стъкло, проблясващо и ослепително синьо. Докато чакаше да се появят отново, Пенелопе се замисли за баща си. Спомни си го с широкополата шапка на главата, триножника, чашата вино, самотата и концентрацията, в които с удоволствие потъваше. Едно от най-големите разочарования в живота й беше това, че не бе наследила таланта му. Тя не беше художник, не можеше дори да рисува, но влиянието му бе изключително силно и бе живяла толкова дълго с него, че, съвсем естествено, виждаше всичко с неговото точно и наблюдателно око. Всичко бе както някога, с изключение на зелената пътечка, отъпкана от много туристи, виеща се сред орловата папрат и следваща извивките на крайбрежието.

Гледаше морето и се чудеше как ли щеше да го нарисува, ако имаше таланта на баща си. Защото то бе синьо, но това синьо се състоеше от хиляди нюанси. Над пясъка и плитчините бе полупрозрачно и зелено като смарагд, но с жилки, сини като аквамарин. Над скалите и водораслите добиваше тъмносиния цвят на индигото. Далеч навътре, където малка рибарска лодка се бореше с вълните, бе наситеносиньо. Вятърът беше слаб, но океанът бе жив и дишаше, надигаше се от вътрешността, образуваше вълни. Слънчевата светлина, която преминаваше през тях, докато се къдреха, за да се разбият, ги превръщаше в движещи се скулптури от зелено стъкло. И всичко това бе потънало в светлина — така уникална и брилянтна, че бе привлякла художниците в Корнуол и бе вдъхнала на френските импресионисти страст да създават.

Съвършената композиция. Липсваха само човешки фигури, които да й придадат правилни пропорции и жизненост. Появиха се. Далеч долу и смалени от разстоянието, Антония и Дейнъс вървяха бавно към скалите и басейнчето. Гледаше ги как напредват. Дейнъс носеше хавлиите. Когато стигнаха до равната скала, която бе надвиснала над водата, ги пусна на земята и отиде до ръба. Протегна се и се гмурна. Вряза се във водата почти без да вдигне пръски. Антония го последва. Чу гласовете им, смеха им. Други гласове, други думи. „Беше хубаво, а нищо наистина хубаво не се губи.“ Гласът на Ричард. „Прилича на Ричард.“

Никога не беше плувала с Ричард, защото тяхното бе любов през зимата на войната, но сега, като гледаше Дейнъс и Антония, тя усети отново и с такава осезаемост, каквато спомените не притежаваха, шока от студената вода. Спомни си радостното вълнение, чувството на задоволство така ясно, все едно тялото й бе още младо и недокоснато от болестите на натрупалите се години. А имаше и други удоволствия, други наслади. Нежното допиране на ръцете, устните, телата. Спокойствието, което идваше след изразходваната страст, радостта да се събудиш от сънени целувки и безпричинен смях…

Отдавна, когато бе още много малка, баща й я бе запознал с очарованието на компаса и острия молив. Научи се да чертае модели, кръгове, венчелистчета и извивки, но нищо не й доставяше по-голямо удоволствие от това да рисува кръг върху чист бял лист. Толкова бе красив, така прецизен. Движението на молива, линията, която се повяваше след него и как, сякаш по магия, завършваше там, откъдето бе започнал.

Кръгът бе общоприетият знак за вечността, за безкрая. Ако животът й беше тази така точно описана крива, то тя усещаше, че двата края скоро ще се съединят. Беше направила пълен кръг и се питаше какво се бе случило с всичките тези години. Този въпрос понякога предизвикваше у нея тревога и я изпълваше с ужасно чувство за прахосничество. Но сега, изглежда, въпросът бе абсолютно несъществен и следователно отговорът, какъвто и да беше, вече не бе от значение.

— Оливия?

— Мами! Каква прекрасна изненада.

— Осъзнах, че не съм ти честитила Великден. Съжалявам и се надявам, че не е прекалено късно. А и не бях сигурна дали ще те намеря. Опасявах се, че може би още не си се прибрала.

— Не. Току-що пристигнах. Бях в „Айл ъв Уайът“.

— У кого беше отседнала?

— У семейство Блейкисън. Помниш ли Шарлът? Водеше рубриката за храната във „Венера“, но напусна, за да създаде семейство.

— Беше ли забавно?

— Беше божествено. Винаги е така, когато съм с тях. Партито беше огромно. А те вършат всичко без никакво видимо усилие.

— Онзи мил американец беше ли с теб?

— Мил американец? О, имаш предвид Ханк. Не, върна се в Щатите.

— Мисля, че наистина е мил и много специален.

— Да, така е. Ще се видим следващия път, когато дойде в Лондон. Но, мами, разкажи ми за себе си. Как е при теб?

— Прекарваме си чудесно. Живеем в лукс.

— Време беше, след всичките тези години… Получих дълго писмо от Антония. Звучи екзалтирано и очевидно е щастлива.

— Двамата с Дейнъс са навън по цял ден. Взеха колата и отидоха на южното крайбрежие, да се видят с някакъв млад човек, който има разсадник. Но вероятно вече са се върнали.

— Как се държи Дейнъс?

— Той се оказа огромен успех.

— Все още ли го харесваш толкова много?

— Да. И дори повече, ако е възможно. Но никога досега не съм познавала толкова сдържан човек. Може би има нещо общо с шотландския му произход.

— Каза ли ти защо не пие и не шофира?

— Не.

— Най-вероятно е излекуван алкохолик.

— Дори да е така, това си е негова работа.

— Кажи ми ти какво прави. Видя ли се с Дорис?

— Разбира се. Тя цъфти. Жива, както винаги. А в събота прекарахме целия ден на скалите Пенджизал. Вчера сутринта изпълнихме дълга си и отидохме на църква.

— Хубава ли беше службата?

— Прекрасна. Църквата в Порткерис е особено красива и, разбира се, беше пълна с цветя, а по пейките нямаше свободно място, музиката и песните бяха изключителни. Епископът и проповедта бяха доста скучни, но музиката компенсираше напълно досадата от поученията му. А накрая всички станахме на крака и изпяхме „За всички светци, които си почиват“. Двете с Антония решихме, че това е един от любимите ни химни.

Оливия се засмя.

— О, мами, и това от твоята уста! Дори не знаех, че имаш любим химн.

— Аз не съм съвсем атеистка, мила. Просто не мога да не бъда малко скептична. А Великден винаги ме смущава с идеята за възкресението и обещанието за задгробен живот. Не мога да повярвам. И макар много да искам да видя Софи и татко отново, има дузини други хора, които никак не искам да видя. И представи си само каква блъсканица е там! Като да си поканен на огромно и скучно парти и да прекараш цялото време в търсене на забавните хора, които наистина искаш да видиш.

— А какво ще кажеш за „Търсачите на миди“? Видя ли я?

— Изглежда прекрасно. Съвсем у дома си. Като че ли е висяла там през целия си живот.

— Не съжаляваш ли, че я подари?

— Нито за миг.

— А какво правиш в момента?

— Изкъпах се, лежа в леглото, чета „И изгрява слънце“ и ти звъннах. След това ще се обадя на Ноел и Нанси, а после ще се облека за вечеря. Тук вечерите са ужасно изискани, а в ресторанта един мъж дори свири на пиано. Точно като в „Савой“.

— Да, ужасно изискано. Какво ще облечеш?

— Кафтана. Малко е поизносен, но нищо.

— Изглеждаш фантастично в него. Кога ще си дойдеш у дома?

— В сряда. Ще бъдем в „Подмоурс Теч“ в сряда вечерта.

— Ще ти се обадя там.

— Обади се, мила моя. Бог да те благослови.

— Дочуване, мамо.

Набра номера на Ноел и изчака секунда-две, заслушана в звъна на телефона, но не вдигнаха. Остави слушалката. Вероятно беше някъде в провинцията за един от дългите си уикенди. Взе пак слушалката и набра Нанси.

— Старият дом на викария.

— Джордж?

— Да.

— На телефона е Пенелопе. Христос воскресе!

— Воистина воскресе — отговори Джордж. И не каза нищо повече.

— Нанси там ли е?

— Да. Искаш ли да говориш с нея?

Защо иначе ще се обаждам, глупчо?

— Ако може.

— Почакай, ще я викна.

Тя зачака. Беше й приятно да лежи така, затоплена и отпусната, подпряна на огромните възглавници, но на Нанси й трябваше толкова много време да стигне до телефона, че я обхвана нетърпение.

Какво ли правеше това момиче? За да убие времето, взе книгата и дори прочете един-два пасажа, преди най-после да чуе:

— Ало.

Остави книгата.

— Нанси, къде беше? В дъното на градината?

— Не.

— Добре ли прекарахте на Великден?

— Да, благодаря.

— Какво правихте?

— Нищо особено.

— Имахте ли гости?

— Не.

Гласът й бе скован. Това бе Нанси в най-отвратителното й настроение, силно обидена. Какво ли се е случило пък сега?

— Какво има, Нанси? Какво не е наред?

— Защо мислиш, че има нещо? И какво би могло да не е наред?

— Нямам представа, но очевидно нещо не е наред.

Мълчание.

— Нанси, най-добре ми кажи.

— Просто се чувствам малко… наранена и разтревожена. Това е всичко.

— За какво?

— За какво!? Питаш, сякаш не знаеш прекрасно защо.

— Нямаше да те питам, ако знаех.

— Нямаше ли да си наранена, ако беше на мое място? Не съм те чувала от седмици. Нищо. А после, като звъннах в „Подмоурс Теч“, за да ви поканя двете с Антония да прекарате Великден с нас, разбрах, че си заминала за Корнуол с нея и с градинаря, и то без да кажеш нито дума на Джордж и на мен.

Значи това било.

— Да ти кажа честно, Нанси, не мислех, че те интересува.

— Не в това е проблемът. Става въпрос за загриженост. Да заминеш просто така, без да кажеш дума на някого… Всичко би могло да се случи и нямаше да знаем къде си.

— Оливия знаеше.

— О, Оливия. Да, разбира се, тя знаеше и беше много доволна, че може да ме осветли по въпроса. Учудва ме това, че намираш за необходимо да споделяш с нея какво си намислила, а на мен не казваш нито дума — беше вече в пълната си стихия. — Научавам всичко от втора ръка, чрез Оливия. Всичко, което правиш. Всичко, което решаваш. Като например наемането на онзи градинар. Приемането на Антония да живее с теб, след като седмици наред изразходвах средства да публикувам обяви във вестниците, че търсим икономка. След това продаде недовършените платна и подари „Търсачите на миди“. Без да се посъветваш с Джордж и с мен. Не мога да те разбера. Все пак аз съм първото ти дете. Ако не ми дължиш нещо друго, можеш поне да зачиташ чувствата ми. А после замина за Корнуол просто така, без да се обадиш, и взе със себе си Антония и градинаря. Двама непознати. А когато ти предложих да вземеш Мелъни и Рупърт, ти отказа дори да обмислиш предложението ми. Собствените ти внуци! Но взе двама непознати. За които никой от нас не знае нищо. Те се възползват от теб, майко. Сигурна съм, че го виждаш. Явно си мислят, че могат да те разиграват, макар да не мога да си представя, че може да бъдеш толкова сляпа. Това боли… необмислено е…

— Нанси…

— … ако си се държала така и с бедния татко, нищо чудно, че те е напуснал. Това е достатъчно, за да накара всеки да се почувства отхвърлен и нежелан. Баба Кийлинг винаги казваше, че си най-безчувствената жена, която е познавала. Двамата с Джордж се опитваме да бъдем отговорни по отношение на теб, но ти не ни улесняваш. Да заминеш така… без да кажеш и дума… да харчиш безразборно пари. Всички знаем какво ще ти струва престоят в „Сендс“… А и да подариш „Търсачите на миди“… след като знаеш колко отчаяно се нуждаем всички от пари…

Натрупаният гняв кипеше. Нанси вече говореше несвързано, изпускайки и последната пара. Пенелопе най-после успя да се вмъкне, прекъсвайки тирадата й.

— Свърши ли? — попита учтиво. Нанси не отговори. — Може ли вече да кажа нещо?

— Щом искаш.

— Звъннах, за да ви честитя празника. Не да се караме. Но щом искаш кавга, ще я получиш. Да, продадох платната, но просто направих това, което двамата с Ноел от месеци ме подтиквахте да направя. Взех за тях 100 000 лири, както Оливия вероятно вече ти е казала, и за първи път в живота си реших да похарча малко за себе си. Знаеше, че имах намерение да дойда в Порткерис, защото те поканих да дойдеш с мен. Поканих и Ноел, и Оливия. Всички вие си намерихте извинение. Нито един от вас не искаше да дойде.

— Майко, обясних ти…

— Извинения — повтори Пенелопе. — Нямах намерение да дойда сама. Исках весела компания, с която да споделя удоволствието. И Антония и Дейнъс дойдоха с мен. Все още не съм си изгубила ума дотолкова, та да не мога да подбирам приятелите си. А колкото до „Търсачите на миди“, картината беше моя. Не го забравяй. Татко ми я даде като сватбен подарък и сега, когато тя виси в художествената галерия на Порткерис, чувствам, че съм му я върнала. На него и на хиляди обикновени хора, които ще могат да я видят и може би така ще познаят някаква част от утехата и удоволствието, които тя винаги ми е давала.

— Нямаш представа, колко струва.

— Имам по-добра представа от теб. Ти живя с „Търсачите на миди“ цял живот, а едва я погледна.

— Нямах предвид това.

— Да, знам, че нямаше.

— Като че ли… — Нанси търсеше думи, с които да изрази чувствата си. — Като че ли наистина искаше да ни нараниш… Като че ли не ни обичаш…

— О, Нанси!

— … и защо винаги споделяш с Оливия, а не с мен.

— Може би защото ти е така трудно да ме разбереш.

— Как мога да те разбера, когато се държиш така странно, никога не ми се доверяваш… отнасяш се с мен като с глупачка… Винаги Оливия. Винаги си обичала Оливия. И когато бяхме деца, пак беше винаги Оливия, толкова умна и толкова забавна. Никога не си се опитвала да ме разбереш… ако не беше баба Кийлинг…

Беше стигнала до точката, когато, завладяна от самосъжаление, беше готова да си спомни всяко отдавна отминало зло, което си въобразяваше, че й е било причинено. Изтощена от разговора, Пенелопе неочаквано осъзна, че не може да слуша повече. Вече бе чула достатъчно и да слуша сега детските приказки на четирийсет и три годишна жена, бе повече, отколкото можеше да понесе. Каза:

— Нанси, мисля, че трябва да прекратим разговора.

— … не знам какво щях да правя без баба Кийлинг. Само нейното присъствие правеше живота ми възможен…

— Дочуване, Нанси.

— … защото ти никога нямаше време за мен… никога нищо не ми даваше…

Пенелопе внимателно върна слушалката на мястото й, прекъсвайки разговора с дъщеря си. Гневният висок глас най-после млъкна. Вятърът влизаше през отворения прозорец и раздвижваше завесите. Както винаги след такива мъчителни преживявания, сърцето й, биейки неравномерно, подскачаше в гърдите й. Протегна ръка към хапчетата, взе две, глътна ги с вода, отпусна се върху меките възглавници и затвори очи. Замисли се дали просто да не се предаде. Чувстваше се изцедена и за миг бе повече от готова да се предаде на изтощението и дори на сълзите. Но не, нямаше да позволи на Нанси да я тревожи. Нямаше да заплаче.

След малко, когато сърцето й вече бе възвърнало нормалния си ритъм, отметна завивките и стана. Носеше тънка нощница, а дългата й коса падаше свободно. Отиде до тоалетката и седна, загледана без особено задоволство в отражението си. След това взе четката за коса и започна да се вчесва с бавни, дълги и успокояващи движения.

„Винаги Оливия. Винаги си обичала Оливия.“

Беше вярно. От мига, в който се роди и погледът й се спря върху нея — мъничко мургаво бебе с нос, прекалено голям за малкото личице, Пенелопе се почувства безкрайно близка с нея. Заради Ричард Оливия беше специална. Но това беше всичко. Никога не я беше обичала повече от Нанси и Ноел. Обичаше всичките си деца. Обичаше ги силно, макар и поради различни причини. И откри, че любовта има своите странни начини да се умножава. Да се удвоява и да се утроява, така че с идването на всяко дете пак да има повече от достатъчно. И Нанси, първородното, беше получила най-много любов, без да я дели с никого. Замисли се за малката Нанси, толкова мила и очарователна, която вървеше несигурно из градината на „Карн Котидж“ на късите си дебели крачета. Преследваше кокошките, буташе количката, която Ърни й беше измайсторил, беше глезена от Дорис и непрекъснато заобиколена от обичливи ръце и усмихнати лица. Какво бе станало с онова малко момиченце? Можеше ли Нанси наистина да няма никакъв спомен за онези щастливи дни на ранното й детство? Беше тъжно, но като че ли наистина беше така.

„Никога нищо не ми даваше.“

Това не беше вярно. Беше дала на Нанси каквото и на останалите си деца. Дом, сигурност, утеха, любов, място, където да води приятелите си, и здрава входна врата, която да я пази от външния свят. Замисли се за огромното мазе на къщата на „Оукли стрийт“, където миришеше на чесън и подправки и беше много топло заради камината и готварската печка. Спомни си ги всичките как чуруликаха като врабчета и колко гладни бяха винаги, как се връщаха по тъмно през зимата от училище, как хвърляха чантите си на пода, сваляха шаловете си и палтата си и сядаха на масата, за да погълнат огромни количества наденички, макарони, рибни пайове, печени филийки с масло, сливови сладкиши и какао. Спомни си онази прекрасна стая на Коледа с мириса на елха и с коледните картички, закачени на дълга червена панделка като пране. Замисли се за летата, когато френските прозорци бяха винаги отворени към градината и сянката на дърветата, а въздухът ухаеше на трева и цветя. Спомни си децата, които непрекъснато играеха в градината и крещяха щастливи. Нанси бе едно от тях.

Беше дала на Нанси всичко това, но не можеше да й даде онова, което Нанси винаги бе искала (Нанси никога не казваше „искам“, винаги казваше „имам нужда“), защото никога нямаше достатъчно пари за материалните неща, за които копнееше. Рокли за тържествени случаи, колички за кукли, пони, училище с пансион, уроци по танци и сезон в Лондон. Голяма и претенциозна сватба беше върхът на нейните амбиции, но бе постигнала тази своя мечта само благодарение на навременната намеса на Доли Кийлинг, която бе уредила и платила цялото това екстравагантно и смущаващо събитие.

Най-после остави четката за коса. Все още бе ядосана на Нанси, но поне малко се бе успокоила. Като оправи външността си, се почувства по-добре, по-силна, контролираща се и способна да взема решения. Протегна ръка към фибите и ги забоде с твърда ръка по местата им.

Половин час по-късно, когато Антония дойде да я потърси, беше пак в леглото. Седеше, подпряна на възглавниците, с книга в скута.

На вратата се почука и Антония извика:

— Пенелопе?

— Влез.

Вратата се отвори и Антония подаде глава.

— Дойдох само да… — влезе и затвори вратата след себе си. — Ти си в леглото! — на лицето й се изписа силна загриженост. — Какво има? Болна ли си?

Пенелопе затвори книгата.

— Не, не съм болна. Само съм малко уморена. И не ми се слиза за вечеря. Съжалявам. Чакахте ли ме?

— Не дълго — Антония седна на ръба на леглото. — Слязохме в бара, но след като ти не дойде, Дейнъс ме изпрати тук да видя какво има.

Антония беше облечена подходящо за вечерта. Носеше тясна черна пола и кремавата сатенена блуза, която двете бяха купили заедно в Челтнъм, препасана с колан. Златисторусата й коса падаше, блестяща и чиста, върху раменете й, а лицето й, чисто и гладко като ябълка, бе съвсем невинно и искрено. Без никакъв грим, ако не се брояха боядисаните й мигли.

— Не си ли гладна? Искаш ли да се обадя на румсървис и да ти поръчам нещо?

— Може би по-късно. Но мога да поръчам и сама.

— Подозирам — обвини я Антония — че си се преуморила, че си вървяла прекалено бързо и много, след като двамата с Дейнъс не бяхме тук, за да се грижим за теб.

— Не, не съм се преуморила. Само се ядосах много.

— Но на какво би могла да се ядосаш тук?

— Обадих се на Нанси, за да й честитя празника, и в отговор бях засипана с обвинения.

— Колко ужасно от нейна страна. И за какво бе всичко?

— О, за всичко. Тя, изглежда, ме мисли за слабоумна. Обвини ме, че съм я пренебрегвала като дете и че се държа екстравагантно на стари години. Че пазя всичко в тайна от нея, че съм безотговорна и че не мога да избирам приятелите си. Предполагам, че всичко се е насъбирало от известно време и че чашата е преляла с поканата към теб и Дейнъс да ме придружите в Порткерис. Гневът й кипна и се изсипа върху мен — усмихна се. — О, нищо. Винаги е по-добре да изпуснеш парата, както казваше татко.

Антония бе възмутена.

— Но как е могла да те разтревожи така?

— Не си позволих да се разтревожа. Ядосах се, което е много по-здравословно. И, нека да признаем, във всяка ситуация има и нещо смешно. Затворих и си я представих как тича разплакана при Джордж и го засипва с оплаквания за всички неправди, извършени от майка й. А Джордж се крие зад „Таймс“ и нищо не казва. Той е най-необщителният човек на света. Не разбирам защо Нанси реши да се омъжи за него. Нищо чудно, че децата им са толкова неприятни. Рупърт въобще не знае как да се държи, а Мелъни винаги гледа втренчено и дъвче края на плитката си.

— Не мисля, че си мила.

— Не, не съм. Злобна съм. Но се радвам, че това се случи, защото ми помогна да взема решение. Ще ти подаря нещо — взе от нощното шкафче голямата си кожена чанта и започна да рови в нея. Пръстите й напипаха онова, което търсеха. Извади старата и овехтяла кутийка за бижута и я подаде на Антония: — Ето, това е за теб.

— За мен?

— Да. Искам ти да ги носиш. Вземи. Отвори я.

Едва ли не неохотно, Антония взе кутийката. Натисна закопчалката и я отвори. Пенелопе наблюдаваше лицето й. Видя как се ококори от изумление, а челюстта й увисна:

— Но… Не може да са за мен.

— Напротив. Давам ги на теб. Искам ти да ги носиш. Обеците на леля Етел. Остави ми ги, когато умря, а аз ги взех със себе си, когато ви гостувах в Ибиса и ги носех на партито на Козмо. Не помниш ли?

— Разбира се, че помня. Но не можеш да ги дадеш на мен. Сигурна съм, че са много ценни.

— Не струват повече от приятелството ни. И от удоволствието, което ти ми даваш.

— Но сигурно струват хиляди.

— Май около 4000. Не можех да си позволя да ги застраховам, затова ги държах в банка. Взех ги от банката онзиден, когато отидохме до Челтнъм. Не мисля, че ти ще можеш да ги застраховаш, така че вероятно пак ще отидат в банката. Бедните обеци, няма живот за тях, нали? Но можеш да си ги сложиш тази вечер. Ушите ти са пробити, нали? Сложи ги, да видим как ти стоят.

Антония продължаваше да се колебае.

— Щом струват толкова много, не трябва ли да ги запазиш за Оливия или за Нанси? Или за внучката си. Може би трябва да ги носи Мелъни.

— Знам, че Оливия ще поиска да ги дам на теб. Ще й напомнят за Ибиса и за Козмо и ще се съгласи с мен, че са за теб. А Нанси е станала така досадно алчна, че не заслужава нищо. А колкото до Мелъни, съмнявам се дали някога въобще ще може да оцени красотата им. Хайде, сложи ги.

Все още изпълнена със съмнения, Антония се подчини. Извади ги внимателно от гнездата им и ги плъзна в дупчиците в меката част на ушите си. После отметна косата си назад.

— Как изглеждат?

— Съвършено. Точно каквото трябва, за да се довърши изисканият ти тоалет. Отиди до огледалото и се виж.

Антония стана от леглото, прекоси стаята и застана пред тоалетката с огледалото. Пенелопе гледаше отражението й и си мислеше, че не е виждала друго момиче, което да изглежда така сензационно.

— Стоят ти идеално. Жената трябва да е висока, за да може да носи такива пищни бижута. А ако някога наистина много ти трябват пари, можеш да ги заложиш. Ще можеш винаги да разчиташ на тях.

Но Антония мълчеше, онемяла пред великолепието им. След малко се обърна и се върна до леглото на Пенелопе.

— Объркана съм. Не знам защо си така мила с мен — поклати глава.

— Един ден, когато остарееш като мен, мисля, че ще намериш отговора на този въпрос.

— Ще сключа сделка с теб. Ще ги нося тази вечер, но утре сутринта, ако си размислила, ще ти ги върна.

— Няма да размисля. Сега, като ги видях на ушите ти, съм повече от сигурна, че трябва да ги носиш ти. Хайде да не говорим повече за това. Седни и ми разкажи как прекарахте деня. Дейнъс няма да има нищо против. Може да почака още десет минути. И искам да чуя всичко. Хареса ли ти южното крайбрежие? Толкова е различно от тукашния бряг, само гори и вода. Веднъж прекарах там цяла седмица по време на войната. В къща с градина, която се спускаше полегато до едно поточе. Навсякъде имаше диви нарциси, а веднъж на пристана бяха кацнали два гълъба. Понякога се питам какво ли е станало с онази стара къща и кой ли живее там сега — но всичко това нямаше нищо общо с разговора, който водеха. — А сега ми кажи къде ходихте вие. И с кого се видяхте. И беше ли забавно.

— Да, беше прекрасно. Пътуването бе приятно. И интересно. Видяхме онзи огромен разсадник с оранжериите и магазина, в който можеш да си купиш какви ли не растения, лейки и всякакви други неща. Там се отглеждат домати и ранни картофи и разни екзотични зеленчуци.

— Кой е собственикът?

— Фамилията Ашли. Евърард Ашли е бил в селскостопанския университет с Дейнъс. Затова и отидохме там.

Тя млъкна, като че ли това бе всичко, което имаше да разкаже. Пенелопе чакаше, но Антония мълчеше. Тази сдържаност бе неочаквана. Пенелопе я погледна остро, но Антония бе свела поглед и въртеше из пръстите си кутийката за бижута, като отваряше и затваряше капака. Пенелопе се разтревожи. Нещо не беше, както трябва. Нежно настоя:

— Къде обядвахте?

— Със семейство Ашли в кухнята им.

Приятният образ на някоя интимна селска кръчмичка бързо се изпари.

— Евърард женен ли е?

— Не. Живее с родителите си. Фермата е на баща му. Управляват я заедно.

— И Дейнъс иска да направи нещо подобно?

— Така казва.

— Ти обсъди ли го с него?

— Да.

— Какво има, Антония?

— Не знам.

— Да не сте се скарали?

— Не.

— Но се е случило нещо.

— Нищо не се е случило. Това не е наред. Стигнах толкова далеч, но вече не напредвам. Мисля, че го познавам. Мисля, че съм близка с него, а после той отново става сдържан. Чувствам се така, сякаш е затръшнал врата в лицето ми.

— Привързана си към него, нали?

— О, да. — Изпод спуснатите клепачи се търкулна сълза и потече по бузата на Антония.

— Влюбена си в него, нали?

Дълго мълчание. Антония кимна.

— Но мислиш, че той не е влюбен в теб.

Сега сълзите закапаха бързо. Антония вдигна ръка и ги избърса.

— Не знам. Не може да е влюбен в мен. Бяхме толкова много и често заедно през последните седмици, че той сигурно вече е разбрал по един или друг начин… Има точка, след която няма връщане назад, и на мен ми се струва, че я преминахме…

Пенелопе каза:

— Вината е моя. Ето… — протегна ръка към нощното шкафче и подаде на Антония пакетче книжни кърпички.

Антония издуха шумно носа си. След това попита:

— Защо вината да е твоя?

— Защото мисля единствено за себе си. Исках компания като всяка егоистична старица. И затова ви помолих двамата с Дейнъс да дойдете с мен. И може би се намесих малко във вашите отношения. Да събереш двама млади. Това винаги е фатално. Мислех, че съм толкова умна. А може би направих ужасна грешка.

Антония изглеждаше отчаяна.

— Какво не е наред с него, Пенелопе?

— Сдържан е.

— Това е повече от сдържаност.

— Гордост може би.

— Прекалено горд, за да обича?

— Не точно. Но мисля, че няма пари. Знае какво иска, но няма пари в брой, за да започне. В наши дни всеки вид бизнес има нужда от голям основен капитал. И следователно пред него не се разкрива бъдеще. Може би чувства, че не е в състояние да се обвърже.

— Обвързването не означава непременно да приемеш отговорностите на брака.

— Според мен с мъж като Дейнъс вероятно означава.

— Мога просто да бъда с него. Ще измислим нещо заедно. Работим добре заедно. Във всеки смисъл на думата.

— Каза ли му го?

— Не мога. Опитах, но не мога.

— В такъв случай, смятам, че трябва да опиташ отново. Заради двама ви. Кажи му какво чувстваш. Постави картите си на масата. Ако не нещо друго, вие сте добри приятели. Със сигурност можеш да бъдеш откровена с него.

— Искаш да кажеш, че мога да му кажа, че го обичам, че искам да прекарам остатъка от живота си с него и че не давам пет пари, дори да няма и лира в джоба си, и накрая, че дори не възразявам, ако не се ожени за мен.

— Казано така, признавам, че звучи малко грубо. Но… да. Мисля, че това имах предвид.

— А ако той ме прати да си вървя по пътя?

— Ще бъдеш наранена и ще страдаш, но поне ще знаеш как стоят нещата. Но по някаква причина не мисля, че той ще постъпи така. Според мен ще бъде честен с теб и ще разбереш, че обяснението за отношението му е нещо различно от връзката му с теб.

— Как е възможно това?

— Не знам. Иска ми се да знаех. Също така ми се иска да знам защо не пие и не шофира. Не е моя работа, но ми се иска да ми каже. Сигурна съм, че премълчава нещо. Но като го познавам, не мисля, че е нещо срамно.

— А аз не давам и пукната пара, дори и да е — Антония бе престанала да плаче. Издуха носа си още веднъж и каза: — Съжалявам. Нямах намерение да плача.

— Понякога е по-добре така. По-добре е чувствата да излизат навън, а не да се таят вътре.

— Той е първият мъж, към когото съм привързана и с когото се чувствам близка. Предполагам, че щях да се справя по-добре, ако бяха цяла върволица. Но не мога да се чувствам по различен начин, а няма да понеса, ако го изгубя. Когато го видях за първи път в „Подмоурс Теч“, разбрах, че е специален и че ще е много важен за мен. И всичко беше наред, докато бяхме там. Всичко бе леко и естествено, разговаряхме, работехме заедно, садяхме разни растения и между нас нямаше никакво напрежение. Но тук е различно. Ситуацията е някак нереална и аз, изглежда, нямам никакъв контрол над нея…

— О, мила моя, вината е моя. Съжалявам. Мислех, че преживяването ще е романтично и специално за вас. Не бива да плачеш. Ще съсипеш красивото си лице и ще развалиш цялата вечер…

— Иска ми се да не бях самата себе си… — каза бързо Антония. — Иска ми се да бях Оливия. Тя никога не би се забъркала в каша като тази.

— Но ти не си Оливия. А себе си. Красива си и си млада. Всичко е пред теб. Никога не искай да си друг човек, дори и Оливия.

— Тя е силна. И мъдра.

— Ти също ще бъдеш. Измий лицето си и вчеши косата си, слез долу и кажи на Дейнъс, че искам да прекарам една спокойна вечер сама. След това изпийте по едно питие и по време на вечерята му кажи всичко онова, което каза на мен. Не си дете. Нито един от двама ви не е дете. Тази ситуация не може да продължи, а няма да позволя да бъдеш нещастна. Дейнъс е мил човек. Каквото и да се случи, каквото и да каже, никога няма да те нарани преднамерено.

— Знам.

Целунаха се. Антония стана от леглото и отиде в банята да измие лицето си. Като излезе, застана пред огледалото и вчеса косата си с гребена на Пенелопе.

— Обеците ще ти донесат късмет — каза й Пенелопе. — И увереност. Хайде, време е да тръгваш. Дейнъс сигурно се чуди какво е станало и с двете ни. И помни, говори смело, не се страхувай. Никога не се страхувай да казваш истината, да бъдеш искрена и пряма.

— Ще се опитам.

— Лека нощ, мила моя.

— Лека нощ.

Дейнъс

Пенелопе се събуди за още една ясна утрин и чу приятните и познати звуци — шума на морето, миещо нежно брега далеч долу; крясъците на чайките и чуруликането на дроздовете под прозореца й; приближаваща кола, която смени скоростите и спря на чакълестата алея.

Беше осем и десет. Беше спала дванайсет часа. Чувстваше се отпочинала, изпълнена с енергия и много гладна. Беше вторник. Последният ден от ваканцията й. Усети разочарование. На другия ден сутринта трябваше да опаковат багажа си и да предприемат дългото обратно пътуване до Глостършър. Беше обхваната още от чувство на неспокойствие, защото все още имаше неща, които въпреки голямото си желание не бе успяла да свърши. Остана да лежи и мислено си направи списък, като за първи път реши най-отгоре да бъдат нейните приоритети. Дейнъс и Антония и положението, в което се намираха, за момента щяха да заемат второ място. По-късно щеше да мисли за техните проблеми. Сега нейното време трябваше да бъде за нея.

Стана, изкъпа се, направи си косата и се облече. След това, чиста и парфюмирана, с чисти дрехи, седна на масата за писане на писма и написа — на плътната и скъпа хартия, която хотелът осигуряваше — писмо до Оливия. Писмото не беше дълго, беше по-скоро бележка, в която уведомяваше Оливия, че е подарила обеците на леля Етел на Антония. Не знаеше защо, но беше много важно Оливия да знае. Сложи писмото в плик, адресира го и го запечата. След това взе чантата и ключовете си и слезе долу.

Нямаше никого във фоайето, въртящите се врати бяха отворени и вътре нахлуваха свеж въздух и утринните миризми. Само чиновникът стоеше на рецепцията, а жена в син гащеризон почистваше килима с прахосмукачка. Пожела добро утро и на двамата, пусна писмото и влезе в празната трапезария да си поръча закуска. Портокалов сок, две сварени яйца, препечен хляб и мармалад, черно кафе. Докато се нахрани, влязоха още един-двама гости на хотела, седнаха, разтвориха вестниците си и започнаха да обсъждат предстоящия ден. Планираха игра на голф и разглеждане на забележителностите. Пенелопе ги слушаше и се радваше, че не се налага да се съобразява с някой друг. Дейнъс и Антония все още не бяха слезли и тя бе благодарна, но и изпълнена със срам заради чувствата си.

Излезе от трапезарията. Вече беше почти девет и половина. Прекоси фоайето и застана пред рецепцията.

— Ще отида в художествената галерия. Знаете ли в колко часа отваря?

— Около десет, мисля, госпожо Кийлинг. Ще отидете с колата, нали?

— Не. Ще вървя пеш. Утринта е толкова красива. Но може би, ако ви се обадя, когато съм готова, ще можете да уредите да ме посрещне такси.

— Разбира се.

— Благодаря ви.

Излезе, предвкусваща удоволствието от слънчевата светлина и хладния и освежаващ бриз, които засилваха чувството й за свобода и безотговорност. Като дете се чувстваше точно така в събота сутрин — без цел, готова да я запълни с неочаквани удоволствия. Вървеше бавно, любувайки се на миризмите и звуците, и спираше, за да се порадва на градините, на блестящата вода в залива, и да погледа мъжа, който разхождаше кучето си по плажа. Накрая стигна до пътя покрай пристанището и пое по стръмната павирана улица, която водеше към галерията. Вратата беше отворена, но в този час и толкова рано през годината галерията, разбираемо, беше празна, ако се изключеше младият мъж, който седеше зад бюрото до входа. Беше с много светла кожа, с дълга коса, дънки, съшити от различни парчета, и с огромен пуловер на точки. Прозина се, сякаш не беше спал, но като видя Пенелопе, потисна прозявката си, изправи гръб и предложи да й продаде каталог.

— Не, нямам нужда от каталог, благодаря ви. Може би по-късно ще купя пощенски картички.

Смъртно уморен, той отново се отпусна върху стола. Тя се запита на кого ли му бе хрумнало да го наеме на работа, и реши, че вероятно върши това от любов към изкуството и без заплащане.

„Търсачите на миди“ я чакаше — впечатляваща в новия си дом, поставена в центъра на дългата стена без прозорци. Пенелопе прекоси залата, като стъпките й отекваха шумно по покрития с плочки под, и се настани удобно на стария кожен диван, където преди толкова много години бяха седели двамата с баща й.

Той се беше оказал прав. Те бяха дошли — предречените от него млади художници. „Търсачите на миди“ беше обградена от абстрактни и примитивни картини, изобилстващи от цветове, светлина и живот. По-незначителните творби си бяха отишли („Рибарски лодки през нощта“; „Цветя в прозореца ми“). Разпозна работите и на други художници — новите, които бяха заели мястото на старите — Бен Никълсън[1], Питър Лениън[2], Брайън Уинтър[3], Патрик Херън[4].

Те по-скоро подчертаваха сините и сивите нюанси и красотата в картината на татко. Пенелопе си помисли, че впечатлението е като да влезеш в стая, пълна с красиви мебели, смесица от традиционни и модерни, но без нито една да съперничи на другите просто защото всяка е работа на майстор и е най-добрата от периода си.

Седеше тихо и доволно и се наслаждаваше на това угощение за очите.

Влезе друг посетител, но тя не излезе от унеса си. Дочу шепот. След това — бавни стъпки. И изведнъж всичко беше точно като в онзи ветровит августовски ден по време на войната и тя отново беше на двайсет и три, и имаше дупки в маратонките, а до нея седеше баща й. И Ричард влезе в галерията и в живота им. А баща й му каза: „Те ще дойдат… да нарисуват топлината на слънцето и цвета на вятъра“. Така бе започнало всичко.

Стъпките приближиха. Той стоеше там и чакаше тя да му обърне внимание. Пенелопе обърна глава. Мислеше за Ричард, но видя Дейнъс. Объркана, изгубена във времето, го погледна — бе непознат.

Той каза:

— Безпокоя те.

Познатият глас разкъса магията. Тя се стегна, отърси се от миналото и се усмихна.

— Разбира се, че не. Бях потънала в спомени.

— Да те оставя ли сама?

— Не, не!

Беше сам. Носеше светлосин пуловер. Очите му имаха необикновен блясък, бяха наситеносини и не примигваха.

— Сбогувам се с „Търсачите на миди“ — отмести се и потупа топлата кожена седалка, канейки го да седне: — Ела, седни до мен.

Той седна полуобърнат към нея, подпрял едната си ръка на облегалката и кръстосал дългите си крака.

— По-добре ли си тази сутрин?

Тя не си спомняше да е била болна.

— По-добре ли?

— Антония ми каза снощи, че не се чувстваш добре.

— О, това ли? — махна с ръка. — Просто бях малко уморена. Днес съм съвсем добре. Как разбра къде да ме намериш?

— Служителят на рецепцията ми каза.

— Къде е Антония?

— Приготвя багажа.

— Вече? Но нали тръгваме чак утре сутринта.

— Приготвя моя багаж. Това дойдох да ти кажа. Трябва да тръгна днес. Ще хвана влака за Лондон, а тази вечер — и до Единбург. Трябва да се прибера у дома.

Тя можеше да се сети само за една причина за такова бързо заминаване.

— Семейството ти. Нещо не е наред. Да не би някой да е болен?

— Не. Нищо такова.

— Но защо?

Върна се в мислите си към предната вечер — Антония, седнала на леглото и обляна в сълзи. „Никога не се страхувай да казваш истината, да бъдеш искрена и пряма“, беше посъветвала тя Антония, сигурна с арогантността на опита, че дава правилния съвет. А изглежда, че вместо това просто се бе намесила, където не трябва, и бе разрушила всичко. Планът й не бе дал плодове. Смелостта на Антония, това, че бе поставила картите на масата, не бе помогнало. Искреността бе провокирала конфронтация — може би дори непоправимо скарване — и двамата с Дейнъс бяха решили, че трябва да се разделят.

Не можеше да има друго обяснение. Доплака й се.

— Аз съм виновна — повтори. — Вината е моя.

— Никой не е виновен. Случилото се няма нищо общо с теб.

— Но аз казах на Антония…

Той я прекъсна:

— И си била права. Ако снощи тя не беше заговорила, щях да го направя аз. Защото вчера денят, който прекарахме заедно — изигра ролята на катализатор. Всичко се промени. Сякаш прекосихме мост. Всичко стана много просто и ясно.

— Тя те обича, Дейнъс. Сигурно си го разбрал.

— Точно затова трябва да замина.

— Толкова ли малко означава тя за теб?

— Не. Напротив. Точно обратното. Изпитвам към нея повече от любов. Тя стана част от мен. Да й кажа довиждане, е равносилно на изтръгване на корените за мен. Но трябва да го направя.

— Объркана съм.

— Не те обвинявам.

— Какво се случи вчера?

— Мисля, че и двамата изведнъж пораснахме. Или може би израсна връзката между нас. До вчера всичко, което правехме заедно, бе маловажно, доста тривиално и безобидно. Работехме рамо до рамо в градината в „Подмоурс Теч“, плувахме под скалите Пенджизал. Нищо важно. Нищо сериозно. Мисля, че вината вероятно е моя. Не търсех сериозна връзка. Това бе последното, което исках. А после вчера отидохме до Манакан. Бях споделил с Антония мечтата си някой ден да имам собствен разсадник, тя беше обсъдила идеята с мен, но по най-небрежния и ненатрапчив начин и не знаех колко присърце е взела този наш разговор. После Евърард Ашли започна да ни развежда из разсадника си и докато вървяхме един до друг, се случи нещо необикновено. Станахме двойка. Изглеждаше така, като че ли, каквото и да правехме, щяхме да бъдем заедно. Антония се заинтересува от идеята и изпълнена с ентусиазъм като мен, питаше, споделяше идеите и плановете си и изведнъж, застанал сред лехите с домати, осъзнах, че тя е част от моето бъдеще. Че сега тя е част от мен. Не мога да си представя живота без нея. Каквото и да правя, искам да го правя с нея и каквото и да се случи с мен, искам да е за двама ни.

— И защо това не бива да стане?

— По две причини. Едната е чисто практическа. Нямам какво да предложа на Антония. На двайсет и четири съм, нямам пари, нито къща, нито собствени средства и седмичната ми заплата е възнаграждението на градинар. Собствен разсадник, място на пазара — това са просто мечти. Евърард Ашли е започнал бизнеса заедно с баща си, но аз трябва да го купя, а нямам капитал.

— Има банки, които отпускат заеми. Или може би държавна субсидия? — мислеше за родителите му. От откъслечната информация, която понякога се откъсваше от устата на Дейнъс, беше добила впечатлението, че ако семейството му не се къпе в пари, то поне такива не му липсват. Родителите ти не могат ли да ти помогнат?

— Не до такава степен според мен.

— Попита ли ги?

— Не.

— А обсъди ли плановете си с тях?

— Още не.

Подобно пораженческо поведение бе колкото неочаквано, толкова и дразнещо. Тя беше разочарована от него и същевременно откри, че губи търпение.

— Съжалявам, но не мога да разбера за какво е всичко това. Двамата сте се открили, обичате се и искате да прекарате остатъка от живота си заедно. Трябва да грабнете щастието, да го стиснете здраво и да не позволите да си отиде. Грешно е да се постъпи по друг начин. Подобен шанс не идва втори път. Какво значение, дали ще живеете с по-малко или с повече средства? Антония може да си намери работа. Повечето млади съпруги го правят в днешно време. Други млади двойки успяват да държат главата си над водата просто защото знаят кои са приоритетите им — той не каза нищо и тя смръщи вежди. — Подозирам, че причината се крие в гордостта ти. Глупава и твърдоглава шотландска гордост. И ако е така, ти се проявяваш като краен егоист. Как може да я изоставиш, да я направиш толкова нещастна? Какво не е наред с теб, Дейнъс, че можеш да обърнеш гръб на любовта?

— Казах, че причините са две. А споделих с теб само едната.

— И каква е другата?

Той каза:

— Епилептик съм.

Тя замръзна от изненада. Не можеше да проговори, не можеше дори да намери думи. Гледаше лицето му, очите му, а той й отвръщаше със спокоен поглед, без да трепне дори. Искаше да го прегърне, да го притисне към себе си, да го утеши, но не направи нищо. Мислите й бяха несвързани, разпръснаха се във всички посоки като птици. Отговорът на всички незададени въпроси.

Пое си дълбоко дъх и каза:

— Каза ли на Антония?

— Да.

— Искаш ли да кажеш и на мен?

— Затова съм тук. Антония ме изпрати. Каза, че трябва да знаеш. Преди да си тръгна, трябва да ти изложа причините си.

Тя сложи длан на коляното му.

— Слушам те.

— Предполагам, че всичко започва с майка ми и баща ми. И с Йън. Май ти бях казал, че баща ми е адвокат. В неговото семейство вече три поколения са адвокати, а бащата на майка ми е член на Камарата на лордовете в качеството си на юрист. Йън трябваше да тръгне по стъпките на баща ни, да се присъедини към семейната фирма и, общо взето, да спази традицията. Той щеше да стане добър адвокат, защото, с каквото и да се захванеше, то винаги се превръщаше в успех. Но Йън умря на четиринайсет. И от мен неизбежно се искаше да заема мястото му. Дори не бях мислил с какво искам да се занимавам. Просто знаех, че ще трябва да правя това. Предполагам, човек би могъл да каже, че съм бил програмиран, че съм бил като компютър. Е, завърших училище и макар че не бях умен колкото Брайън, успях да взема необходимите изпити и да вляза в Единбургския университет. Но бях още много млад, затова преди да се запиша в университета, реших да попътувам две години и да видя света. Отидох в Америка. Пътувах от крайбрежие до крайбрежие, работех каквото ми попадне, а после се озовах в Арканзас. Започнах работа в ранчото на Джак Роджърс. Ранчото бе огромно, простираше се на километри, а аз бях един от каубоите, които помагаха да се прибира добитъкът, да се поправят оградите, и живеех в малка къща заедно с трима други като мен.

Ранчото бе невероятно отдалечено. Най-близкият град беше Слийпинг Крийк, но и той беше на 80 километра разстояние, а и не беше кой знае какво. Понякога ходех дотам с камиона, за да заведа Сали Роджърс да напазарува или да вземе припаси и оборудване за Джак. Пътуваше се цял ден, камионът подскачаше по мръсния път, а по нас полепваше кафяв прах.

После, към края на престоя ми там, се разболях. Почувствах се зле, започнах да повръщам, да треперя и вдигнах изключително висока температура. Вероятно съм изпаднал в делириум и съм бълнувал, защото не помня как са ме преместили от малката къща в голямата ферма, а Сали Роджърс се грижеше за мен. Тя свърши наистина добра работа и след около седмица се възстанових и бях отново на крака. Решихме, че е бил някакъв вирус, и когато можех вече да направя три крачки, без да падна, се върнах на работа.

После — съвсем скоро и без никакви симптоми — припаднах. Паднах по гръб като посечено дърво и съм бил в безсъзнание около половин час. Като че ли нямаше никаква причина, но това се случи отново след седмица, а и ми беше толкова зле, че Сара ме вкара в камиона и ме закара при лекаря в Слийпинг Крийк. Той изслуша историята ми и проведе някакви изследвания. След седмица отидох отново при него и разбрах, че имам епилепсия. Даде ми хапчета, които трябваше да вземам по четири пъти на ден. Каза, че ако ги вземам, ще бъда добре. Каза още, че не може да направи нищо друго за мен.

Дейнъс замълча. Пенелопе чувстваше, че от нея се очаква да каже нещо, но не можеше да се сети за нищо, което да не е банално. Настъпи дълга пауза, след която Дейнъс продължи:

— Никога през живота си не бях боледувал. Никога не бях прекарвал нещо по-лошо от заушки. Попитах лекаря: Защо? Той ми зададе няколко въпроса и накрая стигнахме до ритника в главата, който бях получил в училище, докато съм играл ръгби. Тогава имах сътресение на мозъка, но нищо по-сериозно. До онзи момент. Имах епилепсия. Бях почти на двайсет и една и бях епилептик.

— Каза ли на милите хора, за които работеше?

— Не. Помолих лекаря да се закълне, че ще спази лекарската си клетва за поверителност. Не исках никой да знае. Ако не можех да се справя сам, значи въобще нямаше да се справя. Накрая се върнах в родината си. Взех самолет до Лондон, а от там — нощния влак за Единбург. Вече бях решил, че няма да се запиша в университета. След известно време, през което размишлявах, осъзнах истината, а именно че никога няма да мога да заема мястото на Йън. Страхувах се да не се проваля и така да разочаровам баща си. Освен това през тези месеци бях разбрал, че имам нужда да бъда на открито. Че искам да работя с ръцете си. Не исках никой да стои зад рамото ми и да има очаквания, които никога не бих могъл да изпълня. Да кажа всичко това на родителите си, бе едно от най-неприятните неща в живота ми. В началото те не повярваха. А после се почувстваха наранени и силно разочаровани. Не ги обвинявах. Бях разрушил всичките им планове. Но накрая се примириха и успяха да извлекат най-доброто от ситуацията. Но след всичко това така и не събрах смелост да им кажа за епилепсията си.

— Не си им казал? Но как си могъл?

— Брат ми умря от менингит. Чувствах, че има достатъчно неща, с които трябваше да се справят. Какъв смисъл имаше да ги товаря с още грижи и тревоги? А и бях добре. Вземах редовно хапчетата си и не припадах. Бях съвсем нормален. Трябваше само да се регистрирам при нов млад лекар… такъв, който не знае нищо за мен и медицинската ми история. Той ми даде рецепта за хапчетата. След това се записах в селскостопанския институт в Устършър, където учих три години. Там бях просто още едно обикновено момче. Правех това, което и всички други студенти. Напивах се, шофирах, играех футбол. Но пак бях епилептик. И знаех, че ако спра да вземам хапчетата, всичко ще започне отново. Преструвах се, че не мисля за това, но човек не може да спре това, което е в главата му. То е винаги там. Огромно тегло — като пълна раница, която никога не можеш да оставиш.

— Ако беше споделил проблема си с някого, може би нямаше да е такова бреме.

— Накрая споделих. Бях принуден. След като завърших института, успях да си намеря работа в „Собствена градина“ в Падли. Видях рекламата във вестника, кандидатствах и бях приет. Работих до Коледа, след което си отидох у дома за две седмици. По Нова година се разболях от грип. Лежах пет дни и хапчетата ми свършиха. Не можех да отида да ги взема сам, затова накрая помолих майка си да отиде и да ги вземе. И, разбира се, всичко излезе наяве.

— Значи тя знае. О, слава на бога за това. Вероятно й се е искало да те удуши заради потайността ти.

— Странно, но тя като че ли изпита облекчение. Подозирала, че има нещо, и си въобразявала най-лошото. Но запазила страховете си за себе си. Това е проблемът на семейството ми — винаги пазим нещата си в тайна. Вероятно има нещо общо с това, че сме шотландци и много държим на независимостта, че не искаме да бъдем досадни за другите. Така сме възпитани. Майка ми никога не е показвала открито чувствата си, никога не е създавала около себе си атмосфера на уют, но онзи ден, след като се втурна да вземе хапчетата ми от аптеката, седна на ръба на леглото ми и разговаряхме с часове. Тя ми говори дори за Йън — нещо, което никога преди това не бе правила. Спомняхме си още добрите времена и се смяхме. И тогава й казах, че осъзнавам, че никога няма да бъда най-добрият и че никога не бих могъл да заема мястото на Йън. Тогава тя изведнъж стана пак старото си „аз“, доби студен и делови вид и ми каза да не се превръщам в бълнуващ идиот, че аз съм си аз, че тя не иска да бъда никой друг и че иска единствено да ме види отново добре. Което означаваше нова диагноза и второ мнение. Едва съвзел се от грипа, и вече седях в кабинета на един от най-известните неврохирурзи и ми задаваха хиляди въпроси. Нови изследвания и скенер на мозъка… А в края на деня ми казаха, че не могат да ми поставят точна диагноза, докато вземам хапчетата. Затова трябваше да ги спра за три месеца и след това да отида за втора консултация. Казаха ми, че ако внимавам, това няма да има лоши последствия за мен, но че при никакви обстоятелства не трябва да пия алкохол и да шофирам.

— И кога ще изтекат трите месеца?

— Изтекоха преди две седмици.

— Но това е глупаво. Не трябва да губиш повече време.

— Така ми каза и Антония.

Антония. Пенелопе почти беше забравила за нея.

— Какво се случи снощи, Дейнъс?

— Знаеш по-голямата част. Срещнахме се в бара, чакахме те, а когато ти не дойде, Антония се качи горе да те търси. И докато седях, мислено си правех списък на всяко нещо, което се канех да й кажа. Представях си колко ужасно трудно ще ми бъде, търсех правилните думи и съставях смешно формални изречения. После тя се върна — на ушите й бяха обеците, които ти й бе дала, и изглеждаше така потресаващо възрастна и красива, че всички внимателно подготвени фрази излетяха от главата ми. Казах й онова, което беше на сърцето ми. Тя започна да говори още преди да свърша, и се засмяхме, защото осъзнахме, че казваме едно и също.

— О, мило мое момче!

— Страхувах се да не я нараня и да не я стресна. Винаги ми бе изглеждала толкова млада и уязвима. Но тя бе удивителна. Много практична. И също като теб бе ужасена, че съм оставил да изминат цели две седмици след срока.

— Но нали вече си записал час при лекаря?

— Да. Обадих му се днес в девет сутринта. Ще се видя с неврохирурга в четвъртък и ще ми направят нова енцефалограма. Резултатите ще станат известни почти веднага.

— Нали ще ни звъннеш в „Подмоурс Теч“ и ще ни ги кажеш?

— Разбира се.

— Щом си изкарал цели три месеца без хапчета, и то без да припаднеш, прогнозата със сигурност ще бъде обнадеждаваща.

— Не смея да мисля за това.

— Но ще се върнеш при нас, нали?

За първи път Дейнъс изглеждаше несигурен. Колебаеше се.

— Не знам… Работата е там, че може да се наложи някакво лечение. И то може да продължи месеци. Възможно е да се наложи да остана в Единбург…

— А Антония? Какво ще стане с Антония?

— Не знам. Не знам дори какво ще стане с мен. Засега не виждам никаква възможност да й осигуря добрия живот, който заслужава. Тя е на осемнайсет. Може да прави всичко с живота си, да има всекиго. Трябва само да звънне на Оливия — и само след месеци ще бъде на корицата на всяко лъскаво списание в страната. Не мога да й позволя да се обрече на мен, докато не видя някакво бъдеще за двама ни. Наистина няма алтернатива.

Пенелопе въздъхна. Но уважаваше начина му на мислене.

— Ако се налага да бъдете разделени известно време, за Антония може би ще е най-добре да се върне в Лондон при Оливия. Не може просто да седи в „Подмоурс Теч“ при мен. Ще умре от скука. Ще е по-добре, ако има работа. Нови приятели. Нови интереси…

А ти ще се чувстваш ли добре без нея?

— О, разбира се — усмихна се тя. — Бедният Дейнъс, толкова ми е жал за теб. Болестта е лошо нещо независимо каква форма взема. Аз съм болна. Прекарах инфаркт, но не бих го признала пред никого. Излязох по-рано от болницата въпреки мнението на специалистите и казах на децата си, че лекарите са идиоти. Настоявах, че ми няма нищо. Но, разбира се, не е така. Когато се разтревожа, сърцето ми започва да подскача и трябва да взема хапче. Може да откаже във всеки момент и да се озова на онзи свят. Но докато това стане, съм наистина по-щастлива да се преструвам, че нищо не се е случило. Ти и Антония не трябва да се тревожите за мен и за това, че ще бъда сама. Имам си милата госпожа Плъкет. Но безсмислено е да се преструвам, че няма да ми липсвате. Прекарахме добре. И не бих могла да искам по-добра компания. И съм ви много благодарна, че дойдохте с мен, защото мястото е специално за мен.

Той поклати глава. Беше едновременно щастлив и смутен.

— Никога няма да разбера защо си така изключително мила с мен.

— Обяснението е просто. Харесах те веднага заради външността ти. Приличаш много на един мъж, когото познавах по време на войната. Сякаш те познавах още преди да съм те видяла. Дорис Пенбърт също отбеляза приликата вечерта, когато с Антония дойдохте да ме вземете. Дорис, Ърни и аз останахме единствените хора, които го помним. Казваше се Ричард Ломакс и беше убит в деня, в който американските войски влязоха в Нормандия. Да кажеш за някого, че е бил любовта на живота ти, е доста банално клише, но за мен той бе точно това. Когато загина, част от мен умря с него. След него повече не се влюбих.

— А съпругът ти?

Пенелопе въздъхна и сви рамене.

— Страхувам се, че бракът ни не беше от най-добрите. Ако Ричард не беше загинал във войната, щях да напусна Амброуз. Двете с Нанси щяхме да живеем с Ричард. Но след смъртта му реших да се върна при Амброуз. Виждаше ми се единственото подходящо нещо. Бях млада и бях егоистка, когато се оженихме, а и се разделихме почти веднага. Бракът ни просто нямаше шанс. Но чувствах, че дължа този шанс на Амброуз. Освен това той бе бащата на Нанси. И исках още деца. Накрая разбрах, че никога вече няма да обичам. Не можеше да има друг Ричард. И ми се виждаше разумно да запазя това, което имах. Трябва да призная, че съвместният ми живот с Амброуз не беше успешен, но имах Нанси, а после дойде и Оливия, а накрая — Ноел. Малките деца, макар че са досадни, могат да бъдат голяма утеха.

— Говорила ли си някога с децата си за този друг мъж?

— Не. Не съм споменавала името му дори. Четирийсет години не съм говорила за него. До онзи ден, когато Дорис го спомена така, сякаш току-що бе излязъл от стаята. Беше прекрасно. Вече не беше тъжно. Толкова дълго бих живяла с мъката и тъгата. И в самота, която никой и нищо ме можеше да облекчи. Но с годините се примирих със случилото се. Научих се да живея сама със себе си, да отглеждам цветя, да гледам как децата ми растат, да гледам картини и да слушам музика.

— „Търсачите на миди“ ще ти липсва.

Беше трогната от наблюдателността му.

— Не, Дейнъс. Вече не. „Търсачите на миди“ си отиде така, както си отиде и Ричард. Вероятно никога вече няма да произнеса името му. И ти ще запазиш завинаги в тайна онова, което ти казах.

— Обещавам.

— Добре. А сега, като нямаме какво повече да си кажем, не е ли време да тръгваме? Антония ще реши, че сме изчезнали завинаги — Дейнъс се изправи и протегна ръка да й помогне да стане. Като стана, тя осъзна, че краката я болят. — Няма да мога да изкача хълма. Ще трябва да помолим дългокосия младеж да се обади в хотела да ни изпратят такси. Ще оставя „Търсачите на миди“ и всичките си спомени в миналото. Точно тук, в тази малка художествена галерия, където започна всичко и където е повече от подходящо да приключа с миналото.

[1] Бен Никълсън (1894–1982) — британски художник, абстракционист. — Б.пр. ↑

[2] Питър Лениън (1918–1964) — британски художник, роден в Корнуол, пейзажист, силно клонящ към абстракционизма. — Б.пр. ↑

[3] Брайън Уинтър (1915–1975) — британски художник, абстракционист, пресъздаващ предимно природата. — Б.пр. ↑

[4] Патрик Херън (1920–1999) — английски художник, писател и дизайнер. — Б.пр. ↑

Пенелопе

Портиерът на хотел „Сендс“, величествен в тъмнозелената си униформа, затвори вратата на колата и им пожела безопасно пътуване. Шофираше Антония. Старото волво потегли, взе завоя на алеята и излезе на шосето. Пенелопе не погледна назад.

Денят бе повече от подходящ да си тръгнат. Необичайно хубавото за месеца време се бе развалило. През нощта от морето се бе вдигнала мъгла и всичко бе обвито във влага, която се разпръскваше, а после отново се събираше — като дим. Само веднъж мъглата се разсея — това стана малко преди да излязат на магистралата — слънцето грейна и те видяха устието на реката. Беше по време на отлив. Вдлъбнатините в пясъка бяха безжизнени, но не и морските птици, а в далечината се виждаха покритите с бяла пяна вълни на Атлантика, разбиващи се в брега. След това пред себе си не виждаха нищо друго, освен стръмно издигащото се нагоре шосе.

Бе приключила с раздялата. Пенелопе се подготви за дългото пътуване. Замисли се за „Подмоурс Теч“ и осъзна, че копнее да си бъде у дома. Предчувстваше със задоволство завръщането си, представяше си как ще влезе вкъщи, ще разгледа градината си, ще разопакова багажа си, ще отвори прозорците, ще прочете пощата…

Антония запита:

— Добре ли си?

— Мислиш ли, че трябва да заплача?

— Не. Но да напуснеш любимо място, винаги е болезнено. Чакала си прекалено дълго, за да се върнеш. А ето че отново заминаваме.

— Щастлива съм. Сърцето ми обича две места, така че съм доволна, където и да съм.

— Трябва да дойдеш отново догодина. И да гостуваш на Дорис и Ърни. Така ще има какво да очакваш с нетърпение. Козмо винаги казваше, че животът нищо не струва, ако няма какво да очакваш.

— Колко прав е бил, милият — замисли се. — Страхувам се, че в момента твоето бъдеще ти се вижда мрачно и самотно.

— Само за момента.

— По-добре е да бъдем реалисти, Антония. Ако се стегнеш и очакваш от Дейнъс лоши новини, добрите ще бъдат превъзходна награда.

— Знам. Нямам никакви илюзии относно него. Знам, че може да отнеме дълго време да преодолеем чувствата си и да страдам заради него. Но за мен — каква проява на егоизъм! — заради болестта му нещата изглеждат по-лесни. Наистина се обичаме и нищо друго няма значение… Да, това е най-важното и ще се придържам към него.

— Много си смела. Разумна и смела. Не че съм очаквала нещо различно от теб. Наистина много се гордея с теб.

— Всъщност въобще не съм смела. Но нищо не е толкова лошо, ако си зает с нещо. Най-лошо беше в понеделник, когато се връщахме от Манакан и нито един от нас не проронваше и дума, когато знаех, че има нещо, но нямах представа, какво е. Въобразявах си, че е уморен от мен, че му се иска да не съм там, че е искал да отиде сам да се види с приятеля си. Беше наистина ужасно. Нима недоразуменията не са най-ужасното нещо на света? Никога няма да позволя нещо подобно да ми се случи отново. И знам, че между мен и Дейнъс повече няма да има недоразумения.

— Вината е колкото негова, толкова и твоя. Но мисля, че тази болезнена сдържаност му е вродена, наследена от родителите му, а и така е възпитан.

— Той ми каза, че точно това харесва най-много у теб. Че винаги и всичко си готова да обсъдиш. И което е по-важно — да изслушваш. Каза ми, че когато бил дете, въобще не е разговарял с родителите си, че никога не се е чувствал истински близък с тях. Тъжно, нали? Те вероятно са го обожавали, но никога не са му го казали.

— Антония, ако Дейнъс трябва да остане в Единбург и да предприеме лечение или дори да влезе в болница за известно време… мислила ли си какво искаш да правиш?

— Да. Ако може, ще остана още седмица-две с теб. Дотогава ще знаем резултата. Ако Дейнъс ще отсъства дълго, ще се обадя на Оливия и ще приема предложението й за помощ. Не че много искам да бъда модел. Не ми харесва, но ако мога да спечеля добри пари и да спестя, с Дейнъс ще имаме поне някакъв старт в живота, когато се оправи. Така ще имам за какво да работя. И няма да ми се струва, че си губя времето.

Докато се отдалечаваха от крайбрежието и навлизаха навътре в страната, мъглата все повече и повече се разреждаше. Високите хълмове, полята, фермите, блатата и старите локомотивни депа, нащърбени като счупени зъби и устремени към безоблачното пролетно небе, се къпеха в слънчевата светлина.

Пенелопе въздъхна:

— Толкова е странно.

— Кое?

— Първо моят живот. А после и животът на Оливия. А после и ти. И ето че сега говорим за твоето бъдеще. Странна последователност.

— Да — Антония се поколеба, после продължи: — За едно не трябва да се тревожиш. Дейнъс не е чак толкова увреден. Искам да кажа, не е импотентен или нещо подобно.

Трябваше й миг, за да осмисли важността на тази информация. Пенелопе обърна глава и я погледна. Очарователният профил на Антония подсказа, че е втренчила поглед в пътя, но се е изчервила леко от смущение. Пенелопе погледна през прозореца и тайничко се усмихна.

— Радвам се.

Църковният часовник в Темпъл Падли удари пет часа точно когато минаха през портата на „Подмоурс Теч“ и спряха на алеята. Входната врата беше отворена и от комина излизаше дим. Госпожа Плъкет ги чакаше. Чайникът свиреше, а тя беше изпекла кифлички. Не можеха да си представят по-добро посрещане.

Госпожа Плъкет ги поздрави бурно, разкъсвана между желанието да чуе техните новини и да им разкаже своите.

— Погледнете как сте загорели! Времето сигурно е било хубаво като тук. Наложи се господин Плъкет да полее зеленчуците — толкова изсъхнала беше земята. Благодаря ти за картичката, Антония. Това ли беше вашият хотел — този с разветите знамена? На мен ми изглежда като палат. Вандали влязоха в църковния двор, счупиха всички вази с цветя и написаха мръсни думи по стените на гробниците. Донесох ви храна — хляб и масло, мляко и две пържоли. Добре ли пътувахте?

Най-после успяха да й кажат, че са пътували добре, движението не е било натоварено и че умират за чаша чай.

Едва тогава на госпожа Плъкет й направи впечатление, че за Корнуол бяха тръгнали трима души, а се връщат само двама.

— Къде е Дейнъс? Оставили сте го в Соукоум, нали?

— Не, той не дойде с нас. Трябваше да се върне в Шотландия. Хвана вчерашния влак.

— В Шотландия? Доста неочаквано, нали?

— Да. Но нищо не можеше да се направи. А и прекарахме пет прекрасни дни заедно.

— Само това има значение. Видя ли се със старата си приятелка?

— Дорис Пенбърт? Да, разбира се. И мога да ти кажа, госпожо Плъкет, че говорихме с часове — госпожа Плъкет приготвяше чая. Пенелопе се настани на масата и си взе кифличка. — Много мило, че ни посрещаш.

— Е, казах на Линда, мисля, че е по-добре да отида. Да проветря къщата. Да набера малко цветя. Знам, че обичаш в къщата да има цветя. А ето и една друга новина. Дарън детето на Линда, проходи. Направи няколко крачки из кухнята онзиден — наля чая. — Рожденият му ден е в понеделник. Казах на Линда, че ще й помогна, и трябва да те питам дали имаш нещо против да дойда във вторник. Измих прозорците и оставих пощата ти на бюрото… — издърпа един стол и седна, като кръстоса големите си сръчни длани на масата пред себе си — … имаше цял куп на килимчето от вътрешната страна на вратата…

Най-после тя си тръгна, яхнала огромния си здрав велосипед, за да сервира чая на господин Плъкет. Междувременно Антония извади куфарите от багажника, занесе ги на горния етаж и най-вероятно вече ги разопаковаше. И така, след като госпожа Плъкет си тръгна, Пенелопе направи онова, за което бе копняла. Първо отиде в оранжерията. Поля всички цветя. След това взе градинските ножици и излезе в градината. Тревата имаше нужда от подрязване, ирисите бяха увехнали, а в далечния край растяха в стройни редици червени и жълти лалета. Първият от ранните рододендрони беше цъфнал и тя откъсна едно цветче, като започна да се диви на бледорозовото му съвършенство, обградено от корави тъмнозелени листа. Реши, че човешка ръка не можеше да постигне такова задоволително и радващо окото подреждане на венчелистчета и тичинки. След малко тръгна с цветчето в ръка из потъналата в цвят овощна градина, мина през портата и се спусна до брега на реката. Уиндраш течеше тихо и бавно, плъзгайки се под надвисналите клони на върбите. Игликата и слезът се бяха показали, от тръстиката излезе патица и заплува по течението, следвана от дузина пухкави патенца. Пенелопе бе очарована. Тя отиде чак до дървения мост и тогава, удовлетворена от възможността да се порадва на владенията си, се върна, без да бърза, в къщата. Когато прекосяваше моравата, Антония я извика от прозореца на спалнята си.

— Пенелопе! — Пенелопе спря и вдигна поглед нагоре. Главата и раменете на Антония се очертаваха в рамката на орловите нокти. — Минава шест часа. Имаш ли нещо против да се обадя на Дейнъс? Обещах да му звънна, за да знае, че сме се прибрали благополучно.

— Разбира се. Използвай телефона в моята спалня. И му предай любовта ми.

— Непременно.

Намери ваза в кухнята, напълни я с вода и сложи в нея цветчето от рододендрона. Занесе я в дневната, вече богато украсена от вещите ръце на госпожа Плъкет. Постави вазата на бюрото си, взе пощата и се настани във фотьойла. Скучни пликове — най-вероятно със сметки. Пусна ги направо на пода. Другите… ги прегледа. Дебел бял плик, който й се стори интересен. Разпозна нечетливия почерк на Роуз Пилкингтън. Отвори го с палец. Чу шума от автомобил, който мина през портата, приближи и спря пред входната врата.

Не помръдна от мястото си. Ако беше непознат, щеше да натисне звънеца, а ако беше приятел, щеше да влезе. Този гост бе влязъл. Стъпките прекосиха кухнята, после — коридора. Вратата на дневната се отвори и в стаята влезе синът й Ноел.

Едва ли би могла да бъде по-изненадана.

— Здравей — той бе със светлобежови панталони и небесносин пуловер, а на врата му бе завързано памучно шалче на червени точки. Беше загорял и изглеждаше необикновено красив.

Пенелопе забрави за писмото на Роуз Пилкингтън.

— Откъде се взе?

— От Уелс — затвори вратата след себе си. Тя вдигна глава в очакване на някоя от формалните му целувки, но той не спря и дори не и прегърна. Прекоси грациозно стаята и се спря пред камината, подпря рамене на лавицата над нея, пъхнал ръце дълбоко в джобовете си. Стената зад главата му, където някога бе висяла „Търсачите на миди“, изглеждаше гола и празна. — Прекарах там великденския уикенд. А сега се връщам в Лондон. Реших да се отбия.

— Великденският уикенд? Но сега е сряда.

— Уикендът беше дълъг.

— Колко удобно за теб. Забавлява ли се?

— Много, благодаря. А ти как прекара в Корнуол?

— Беше вълшебно. Върнахме се към пет часа. Дори не съм разопаковала багажа си още.

— А къде са приятелите ти, с които пътува? — в гласа му се долавяше неприятна нотка. Тя му хвърли остър поглед, но той извърна глава и не срещна погледа й.

— Дейнъс е в Шотландия. Замина вчера с влак. А Антония е горе, в спалнята ми, за да му се обади и да му каже, че сме се прибрали благополучно.

Ноел повдигна вежди.

— От тази информация ми е трудно да си представя какво точно се е случило. Завръщането в Шотландия може да означава, че между вас е възникнало напрежение, докато сте били в хотел „Сендс“. Но ето че Антония говори с него по телефона. Ще трябва да обясниш.

— Няма нищо за обясняване. Дейнъс има работа в Единбург, която трябва да свърши. Толкова е просто — изражението на Ноел подсказваше, че не й вярва. Тя реши да смени темата. — Искаш ли да останеш за вечеря?

— Не, трябва да се върна в Лондон — каза, но не помръдна.

— Питие тогава… Искаш ли питие?

— Не.

Тя си помисли: „Няма да му позволя да ме тормози“. Каза:

— Но аз искам. Уиски със сода. Може би ще бъдеш така любезен да ми донесеш.

Той се поколеба, след това отиде в трапезарията. Чу го да отваря вратите на шкафовете, чу дрънченето на чаши. Прибра в куп писмата, които лежаха в скута й, и ги остави на масата до фотьойла. Той се върна и тя разбра, че е променил решението си, защото носеше две чаши. Подаде й едната и отново зае мястото си пред камината.

— А „Търсачите на миди“? — попита.

Това било значи. Усмихна се.

— Кой ти каза за „Търсачите на миди“? Оливия или Нанси?

— Нанси.

— Нанси бе дълбоко наранена, че съм направила нещо подобно. Беше лично обидена. И ти ли се чувстваш така? Това ли си дошъл да ми кажеш?

— Не. Исках просто да зная какво, за бога, те е подтикнало да сториш това?

— Баща ми я даде на мен. Усещам, че съм му я върнала, след като съм я дарила на галерията в Порткерис.

— Имаш ли някаква представа, колко струва?

— Знам каква стойност имаше за мен. Що се отнася до финансовата оценка, никога преди не е била излагана и следователно никога не е била оценявана.

— Обадих се на приятеля си — Едуин Мънди, и му казах какво си направила. Той, разбира се, никога не е виждал картината, но има доста добра представа, колко би могла да донесе, ако бъде продадена на търг. Знаеш ли каква цена щяха да й сложат?

— Не. И не искам да знам — Ноел отвори уста да й каже, но тя му хвърли остър предупредителен поглед и той я затвори, без от нея да излезе и звук. — Ядосан си — каза майка му. — Защото по някаква причина на вас с Нанси ви се струва, че съм подарила нещо, което по право е ваше. Но не е, Ноел. И никога не е било. А колкото до недовършените платна, трябва да сте доволни, че последвах съвета ви. Вие ме подтикнахте да ги продам и ме насочихте към господин Рой Брукнър и „Буутби“. Той ми намери частен купувач, който ми предложи 100 000 за тях. Приех ги. Парите ще бъдат част от имуществото ми, когато умра. Това задоволява ли те, или искаш още нещо?

— Трябваше да го обсъдиш с мен. Аз съм твой син все пак.

— Обсъдихме го. Няколко пъти. И всеки път дискусията не водеше до нищо или свършваше с кавга. Знам какво искаш, Ноел. Искаш парите сега. В ръцете си. Да ги прахосаш, както желаеш, за някоя глупава идея, която най-вероятно до нищо няма да доведе. Имаш добра работа, но искаш по-добра. Стоковата борса. И когато вероятно загубиш всичките си пари, ще измислиш нещо друго… Ще мислиш за някое друго гърне със злато в края на несъществуващата дъга. Щастието е в това, което имаш. Богатството също е в това, което имаш. А ти имаш толкова много. Защо не можеш да го видиш, да го осъзнаеш? Защо винаги искаш още?

— Говориш така, сякаш мисля само за себе си. Но не е така. Мисля и за сестрите си, и за внуците ти. 100 000 лири ти се струват много, но ще трябва да платиш данъци и ако продължиш да ги харчиш за всяко бездомно куче, което се изпречи на пътя ти и привлече вниманието ти…

— Ноел, не ми говори така, сякаш съм слабоумна. Владея напълно сетивата и ума си, ще избирам сама приятелите си и ще вземам сама решенията си. Когато отидох в Порткерис, отседнах в „Сендс“ и взех със себе си Дейнъс и Антония. За първи път в живота си, наистина за първи път, познах радостите на екстравагантността и щедростта. За първи път в живота ми не се налагаше да броя всяка стотинка. За първи път можех да давам, без да се тревожа за цената. Никога няма да забравя това преживяване, което ми е още по-скъпо заради стоплящата сърцето благодарност, с която беше прието.

— Това ли искаш? Безкрайна благодарност?

— Не. Но мисля, че можеш да се опиташ да разбереш. Ако съм уморена от нуждите и замислите ти, то е, защото съм преживяла всичко това и преди, с баща ти. Няма да позволя да започне отново.

— Едва ли можеш да ме обвиняваш заради баща ми.

— Не мога. Ти беше съвсем малък, когато той ни изостави. Но носиш много от него в себе си. Добри неща. Външността му, чара му и несъмнените му способности. Но и друго, което не е така похвално — велики, но неприложими идеи, разточителство, неуважение към чуждата собственост. Съжалявам. Не ми се иска да говоря такива неща. Но, изглежда, е дошло времето, когато с теб трябва да бъдем открити един с друг.

Той каза:

— Нямах представа, че чак толкова не ме харесваш.

— Ти си мой син, Ноел. Не разбираш ли, че ако не те обичах толкова много, никога нямаше да си направя труда да кажа всичко това?

— Показваш любовта си по странен начин. Даваш всичките си скъпи неща на непознати… И нищо на децата си.

— Говориш като Нанси. Нанси ми каза, че никога нищо не й давам. Какво не е наред с вас двамата? Ти, Нанси и Оливия бяхте моят живот. Години наред бяхте всичко, заради което живеех. И сега, като те слушам да говориш така, ме изпълва отчаяние. Чувствам, че напълно съм се провалила.

— Мисля — каза Ноел бавно, — че е така.

След това като че ли вече нямаше какво да си кажат. Той допи питието си, обърна се и остави чашата над лавицата на камината. Очевидно се готвеше да си тръгне, а Пенелопе не можеше да понесе мисълта, че ще си тръгне, огорчен от свадата помежду им.

— Остани за вечеря с нас, Ноел. Няма да закъснееш. Ще се върнеш в Лондон до единайсет.

— Не. Трябва да вървя — и тръгна.

Тя стана и го последва през кухнята до входната врата. Без да я погледне или да срещне погледа й, той се качи в колата, затвори вратата, закопча колана и запали двигателя.

— Ноел.

Той обърна лице към майка си, красивите му черти бяха втвърдени и студени, в тях нямаше и капка любов. Тя каза:

— Съжалявам.

Той кимна рязко, приемайки извинението й. Тя се опита да се усмихне:

— Ела отново, скоро.

Но той бе вече потеглил и думите й се удавиха в рева на мощния двигател. Тя влезе вътре. Застана до масата в кухнята и се замисли за вечерята. Беше като ударена от гръм, не можеше да си спомни какво се канеше да направи. С огромно усилие събра мислите си, отиде до килера, взе кошница картофи и ги занесе на мивката. Пусна студената вода и се загледа в струята. Искаше й се, но не можеше да заплаче.

Остана така няколко минути. След това телефонът звънна веднъж и я върна рязко в реалността. Отвори чекмеджето на бюрото и извади малкото си остро ножче. Когато Антония дотича долу да я потърси, тя спокойно белеше картофи.

— Съжалявам, говорихме с часове. Дейнъс каза, че ще плати разговора. Сигурно струва много — Антония седна до масата и кръстоса крака. Усмихваше се и изглеждаше доволна като пословичната котка, изяла сметаната. — Изпраща ти любовта си и каза, че ще ти напише дълго писмо. Ще се види с лекаря утре сутринта и ще ни се обади веднага щом разбере каква е присъдата. Не изглеждаше разтревожен. Каза още, че е слънчево дори в Единбург. Сигурна съм, че това е добър признак, а ти? Мисля, че това ни дава надежда. Ако валеше, той сигурно нямаше да е така весел. Май чух гласове? Дойде ли някой?

— Да. Ноел. Връщаше се в Лондон от уикенд в Уелс. Много дълъг уикенд, както ме увери — всичко беше наред, гласът й беше спокоен и дори не трепваше. — Поканих го да остане за вечеря, но той не пожела. Изпихме по питие и той тръгна.

— Съжалявам, че не се видяхме. Но имахме толкова много да си кажем с Дейнъс. Не можех да спра да бъбря. Не искаш ли аз да обеля картофите? Или да отида да потърся зеле? Или да сложа масата? Не е ли прекрасно да си бъдеш отново у дома? Знам, че не е мой дом, но тук се чувствам у дома си и е толкова хубаво, че се върнахме. И ти се чувстваш така, нали? Не съжаляваш за нищо?

— Не — отговори Пенелопе. — Не съжалявам за нищо.

На следващата сутрин в девет часа тя се обади два пъти в Лондон и си уговори две срещи. Едната беше с Лала Фридман.

Прегледът на Дейнъс беше в десет часа и двете бяха решили, че вероятно ще стане поне единайсет и половина, докато той намери телефон, да им каже каква е била присъдата на лекаря. Но се обади малко преди единайсет и слушалката вдигна Пенелопе, защото Антония беше в овощната градина, за да простре прането.

— „Подмоурс Теч“.

— Дейнъс е.

— Дейнъс! О, боже, Антония е в градината. Какви са новините? Кажи ми веднага. Какви новини имаш за нас?

— Нямам новини.

Сърцето на Пенелопе се сви от разочарование.

— Беше ли при лекаря?

— Да, след това отидох до болницата за енцефалограма, но… изобщо няма да повярвате… компютърът беше повреден и не можаха да ми дадат резултатите.

— Не мога да повярвам. Колко досадно! Колко ще трябва да чакаш?

— Не знам. Не можеха да ми кажат.

— И какво ще правиш?

— Помниш ли, че ти разказах за приятеля си Роди Макри? Снощи бях с него в „Тилтид Уиг“, а и утре сутринта той заминава на риболов в Съдърланд. Покани ме да отида с него и реших да приема поканата му. Ще трябва да изчакам два дни за резултатите от скенера, но мога да почакам и седмица. Поне няма да седя у дома, да си гриза ноктите от нетърпение и да подлудявам майка си.

— Кога ще се върнеш в Единбург?

— Вероятно в четвъртък.

— Няма ли начин майка ти да се свърже с теб в Съдърланд и да ти каже какви са резултатите?

— Не. Казах ти, с приятеля ми ще бъдем накрай света. И да ти кажа истината, живях толкова дълго с това нещо, че мога да почакам още седем дни.

— В такъв случай вероятно е по-добре да отидеш. А ние ще стискаме палци. Няма дори за миг да престанем да мислим за теб. Обещаваш ли да ни се обадиш веднага щом се върнеш?

— Разбира се. Антония не е ли там?

— Ще я повикам. Почакай.

Остави слушалката и излезе през оранжерията. Антония вървеше през тревата с празната кошница под мишница. Бе облякла розова блуза с навити до лактите ръкави и синя памучна пола, която се развяваше на вятъра.

— Антония, бързо. Дейнъс е на телефона.

— Вече? — тя пребледня силно. — О, какво каза? Какво се е случило?

— Още няма новини, защото компютърът бил повреден… Хайде… Аз ще взема кошницата.

Антония й я даде и се втурна вътре. Пенелопе занесе кошницата до стойката й пред прозореца на дневната. Наистина, животът бе толкова жесток. Човек все имаше да се тревожи за нещо. Но може би при дадените обстоятелства бе по-добре Дейнъс да замине с приятеля си. Компанията на стар другар понякога беше отговорът на подобно заплитане на ситуацията. Представи си двамата млади мъже в онзи свят на безкрайни блата, извисяващи се хълмове, леденостудени северни морета и дълбоки, кафяви и бързотечащи реки. Щяха да ловят риба. Да, Дейнъс бе взел добро решение. Говореше се, че риболовът има силни лечителни сили.

Долови движение с крайчеца на окото си. Обърна глава и видя Антония да излиза от оранжерията. Имаше отчаян вид и влачеше краката си като дете. Застана до Пенелопе и каза:

— По дяволите.

— Знам. Голямо разочарование. За всички ни.

— Проклет стар компютър. Защо не могат да го оправят? И защо трябваше да се случи на Дейнъс!

— Да, наистина лош късмет. Но нищо не може да се направи, така че трябва да извлечем най-доброто от ситуацията.

— Това като че ли е добре за него, защото ще отиде на риболов за цяла седмица.

Пенелопе се усмихна:

— Говориш като пренебрегната съпруга.

— Така ли? — Антония изпита разкаяние. — Нямах такова намерение. Само дето тази седмица, в която ще трябва да чакаме, ще ми се стори безкрайна.

— Знам. Но за него е по-добре, отколкото да седи и да чака телефонът да звънне. На този свят няма нищо по-лошо. По-добре е да бъде зает с нещо. Сигурна съм, че не му се сърдиш за това. А седмицата ще мине. В понеделник ще ходя в Лондон. Искаш ли да дойдеш с мен?

— Защо?

— Да се видя със стари приятели. Доста отдавна не съм ги виждала. Ако решиш да дойдеш с мен, можем да отидем с колата. Но ако предпочиташ да останеш тук, може би ще ме закараш до Челтнъм, откъдето ще взема влака.

Антония се замисли върху предложението й. След малко каза:

— Не. Мисля да остана. Може би скоро ще се наложи да се върна в Лондон и ще е жалко да пропусна дори и един ден в провинцията. И заради рождения ден на Дарън госпожа Плъкет ще дойде във вторник, а не в понеделник, така че ще свърша домакинската работа и ще приготвя вкусна вечеря, с която ще те посрещна, когато се върнеш. Освен това — усмихна си и отново заприлича на себе си — винаги съществува възможността Дейнъс да намери телефон и да ми се обади. Ще бъде трагедия, ако не съм тук.

И така, Пенелопе замина за Лондон сама. Както бяха планирали, Антония я закара до Челтнъм и тя хвана влака за Лондон в девет и петнайсет, посети Кралската академия и обядва с Лала Фридман. След това взе такси и отиде на „Грейс Ин Роуд“, където бяха офисите на „Ендърби, Лусби и Тринг, адвокати“. Каза името си на секретарката зад бюрото, която я поведе нагоре по тесните стълби към кабинета на господин Ендърби. Момичето почука и отвори вратата.

— Господин Ендърби, имате посетител — госпожа Кийлинг.

И се отдръпна. Пенелопе влезе, а господин Ендърби стана от бюрото си, за да я посрещне.

В старите дни, когато парите все не стигаха, от „Грейс Ин Роуд“ до гара „Падингтън“ Пенелопе щеше да отиде с автобуса или с метрото. Всъщност дори възнамеряваше и сега да постъпи така, но когато най-после застана на тротоара пред офисите на „Ендърби, Лусби и Тринг“, идеята да пътува из Лондон с обществения транспорт изведнъж й се стори ужасно отблъскваща. Видя такси, стъпи на платното и го спря.

Облегна се назад, благодарна за самотата, и потънала в мисли, спомняйки се разговора с господин Ендърби. Обсъдиха, решиха и свършиха доста неща. И приключиха. Бяха доволни, но доста уморени и тя откри, че е на края и на физическите, и на психическите си сили. Главата я болеше, а краката й се бяха подули. Беше й все още неприятно топло, защото следобедът, макар и облачен и без слънце, бе тежък и задушен. Докато чакаха светофарът да светне зелено, тя погледна през прозореца на таксито и изведнъж усети как всичко, което виждаше и чуваше, я обсебва и потиска. Огромният град, милионите човешки същества, които изпълваха тротоарите, загрижените им и тревожни лица и фактът, че всички бързаха, сякаш закъсняваха за срещи и дела, които са на живот и смърт. Някога беше живяла в Лондон. Той беше неин дом. Тук бе отгледала семейството си. А сега не можеше да си представи как бе издържала през всичките тези години.

Възнамеряваше да хване влака в четири и петнайсет, но движението по „Мерилбоун Роуд“ бе така ужасяващо натоварено, че когато таксито мина покрай Музея на Мадам Тюсо, вече се бе примирила с мисълта, че ще се наложи да хване по-късен влак. На гара „Падингтън“ плати невъзможно високата цена за таксито, провери разписанието на влаковете, намери телефонна будка и се обади на Антония, за да й каже, че ще пристигне в Челтнъм в осем без петнайсет. Купи си списание, влезе в хотела на гарата, поръча си чай и зачака.

Пътуването с влака, в който бе претъпкано, задушно, горещо и неудобно, продължи сякаш вечно и облекчението, което изпита, когато стигна на гарата в Челтнъм, бе огромно. Антония я чакаше на перона и бе истинско блаженство да я посрещнат, да я целунат, да я хванат за ръка и да знае, че вече някой друг е отговорен за нея. Минаха през бариерата и излязоха в двора на гарата. Пенелопе вдигна поглед към ясното небе и вдъхна с благодарност мириса на дървета и трева, напълвайки дробовете си със свеж въздух.

— Сякаш съм отсъствала седмици — каза на Антония.

Седнаха в старото волво и поеха към вкъщи.

— Как мина денят ти? Добре ли? — попита Антония.

— Да, но съм изцедена. Чувствам се мръсна и изтощена като някой бежанец. Забравила съм каква суматоха цари в Лондон. По-голямата част от деня минава само докато стигнеш от едно място до друго. Затова и изпуснах влака си. А влакът, който хванах, бе пълен и до мен седеше мъжът с най-големия задник в света.

— Има пиле фрикасе за вечеря, но може би не искаш да ядеш толкова късно.

— Искам първо гореща вана, а после да си легна…

— В такъв случай ще си вземеш вана веднага щом се върнем. А когато си легнеш, ще дойда да видя дали не искаш лека вечеря, и ще ти донеса поднос с храна.

— Ти си най-милото дете на света.

— Ще ти кажа нещо. Чувствам се странно в „Подмоурс Теч“ без теб.

— Как прекара деня, като беше сама?

— Окосих тревата. Електрическата косачка изглежда доста професионална.

— Дейнъс обади ли се?

— Не. Но пък и не очаквах да звънне.

— Утре е вторник. Още два дни — и ще се обади.

— Да.

Замълчаха. Пътят пред тях се виеше сред природата на Котсуолд.

Мислеше, че ще заспи, но не успя. Сънят бягаше — дремеше и се събуждаше. Мяташе се, обръщаше се, задрямваше отново. Сънищата й бяха объркани, изпълнени с гласове, думи и откъслечни безсмислени разговори. Там бяха Амброуз и Доли Кийлинг, която бъбреше нещо за някаква стая, която искаше да декорира с цвят на магнолия. После се появи и Дорис, която не спираше да говори и се смееше високо. Лала Фридман беше отново млада. Млада и уплашена, защото съпругът й Уили беше полудял. „Ти никога нищо не ми даваш. Сигурно не си с ума си. Те се възползват от теб.“ Антония се качи във влака и си отиде завинаги. Опитваше се да каже нещо на Пенелопе, но свирката на влака бе така пронизителна, че Пенелопе само видя как устата й се отваря и се затваря. Ядоса се и се разтревожи, защото знаеше, че онова, което Антония искаше да й каже, е от особено значение. А после старият сън — безлюдният плаж и мъглата, която обгръщаше всичко като одеяло. И отчаянието, защото на света нямаше друг човек, освен нея.

Мракът сякаш нямаше край. От време на време се събуждаше и светваше лампата, за да погледне часовника. Два часа. Три и половина. Четири и четвърт. Чаршафите бяха измачкани и усукани и нямаше почивка за крайниците, натежали от необичайна умора. Копнееше за светлина.

И тя най-после дойде. Гледаше как небето просветлява, и бавно се успокои. Задряма отново, после отвори очи. Видя първите ниски и коси лъчи светлина, бледото безоблачно небе, чу песента на птиците. И после и дрозда, скрит в клоните на кестена.

Слава богу, нощта беше свършила. В седем часа, неотпочинала и странно уморена, стана бавно от леглото и намери пантофите и роклята си. Правеше всичко необикновено трудно и дори прости действия изискваха съзнателно мислене и концентрация. Отиде в банята, изми лицето и зъбите си, като извършваше внимателно всяко движение, за да не вдигне шум и да не обезпокои Антония. Върна се в стаята си, облече се, седна пред огледалото, вчеса косата си, усука и я забоде с фибите. Видя тъмните кръгове под очите си и колко бледа е кожата й.

Слезе долу. Замисли се дали да не си направи чай, но реши, че не иска. Излезе през оранжерията, като отключи стъклената врата, и пристъпи в градината. Въздухът бе студен и остър като диамант. Потрепери и се загърна плътно с жилетката. Но въздухът бе и освежителен като прясна и студена пролетна вода или гмуркането в меден басейн. Наскоро окосената морава блестеше от капките роса, но първите топли лъчи бяха докоснали едното й ъгълче и там росата се изпаряваше, а тревата бе в различен нюанс на зеления цвят.

Духът й се успокои, както винаги, от гледката на тревата и дърветата… нейното убежище, което бе създала сама в продължение на пет години упорита, тежка, но задоволителна работа. Щеше да прекара целия ден в градината. Имаше толкова много работа.

Стигна до терасата, където бе старата дървена пейка. В пукнатините между плочите растяха трева и тамян. Едно глухарче привлече погледа й и тя се наведе да го откъсне, дърпайки силно здравия корен. Но, изглежда, дори това леко физическо усилие бе прекалено много за нея, защото, когато се изправи, се почувства странно — зави й се свят и се уплаши, че ще припадне. Протегна инстинктивно ръка към пейката и намерила опора в нея, успя да седне. Несигурна, зачака какво ще се случи по-нататък. А то се случи почти мигновено. Нагоре по лявата й ръка се стрелна остра болка, обхвана гърдите й и ги стегна силно, като в стоманени клещи. Не можеше да диша. Никога не бе изпитвала такова нещо. Затвори очи и отвори уста, за да изкрещи, за да намали болката, но от нея не излезе нито звук. Цялото съществуване се смали до тази болка. До болката и до глухарчето, което пръстите на дясната й ръка все още стискаха. По някаква причина беше много важно да продължи да го държи. Усещаше студената и влажна пръст, която бе полепнала по корените му, а в ноздрите й нахлуваше острият мирис на земя. Някъде далеч и съвсем слабо чу песента на дрозда.

А после, прокрадвайки се, дойдоха други миризми и други звуци. Мирисът на прясно окосената трева на моравата, която се спускаше до брега на реката, където растяха диви нарциси и глухарчета. Соленият мирис на прилива, който изпълваше поточето. Стъпки на мъж.

Най-големият лукс. Отвори очи. Болката си бе отишла. Слънцето — също. Може би се беше скрило зад облак. Нямаше значение. Вече нищо нямаше значение.

Той идваше.

Ричард.

Той беше там.

Беше девет и петнайсет във вторник. Оливия беше в малката си кухня на „Ранфърли Роуд“. Приготвяше си кафе, вареше си яйце и преглеждаше сутрешната поща. Беше направила косата и гримирала лицето си, но още не се беше облякла за работа. Сред пощата си имаше и цветна картичка от Асизи, където прекарваше ваканцията си един от редакторите й. Обърна я, за да прочете пожеланието, и телефонът звънна.

Като продължаваше да държи картичката, прекоси дневната и вдигна слушалката.

— Оливия Кийлинг.

— Госпожица Кийлинг? — женски глас, провинциален акцент.

— Да.

— О, хванах ви! Толкова се страхувах, че може да сте тръгнали за работа…

— Не, не. Излизам в девет и половина. Кой се обажда?

— Госпожа Плъкет. От „Подмоурс Теч“.

Госпожа Плъкет. Изключително внимателно, като че ли това действие бе много важно, Оливия остави безвкусната картичка върху лавицата над камината, подпряна на рамката на огледалото. Устата й пресъхна.

— Мами добре ли е? — успя да запита.

— Госпожице Кийлинг, страхувам се… е, новините са лоши. Съжалявам. Майка ви почина, госпожице Кийлинг. Днес сутринта. Доста рано, още преди някой от нас да отиде там.

Асизи под невъзможно синьото небе. Никога не беше ходила в Асизи. Мами беше мъртва.

— Как се е случило?

— Инфаркт. Трябва да е бил внезапен. Била е в градината. Антония я намери седнала на пейката в градината. Плевила е. Държала е в ръка прецъфтяло глухарче. Сигурно е усетила нещо, щом е седнала на пейката. Тя… не изглеждаше измъчена, госпожице Кийлинг.

— Зле ли се чувстваше напоследък?

— Не, не, добре беше. Върна се загоряла от Корнуол и беше съвсем добре. Но вчера беше в Лондон през целия ден…

— Мами е била в Лондон? Но защо не ми е казала?

— Не знам, госпожице Кийлинг. Не знам защо отиде. Взе влака от Челтнъм и Антония я посрещна на гарата снощи. Каза, че госпожа Кийлинг била наистина уморена. Взела вана и си легнала веднага щом се прибрала, а Антония й занесла лека вечеря. Но може нещо да се е преуморила.

Мами — мъртва. Ужасното нещо, което не можеше дори да си представи, се беше случило. Мами си бе отишла завинаги, а Оливия, която я обичаше повече от почти всяко друго човешко същество, не усещаше нищо, освен ужасен студ. Ръцете й бяха настръхнали. Мами беше мъртва. Сълзите, мъката и мъчителното чувство за загуба ги имаше, но не се проявяваха и тя бе благодарна за това. „Ще скърбя по-късно“, каза си. За момента щеше да потисне мъката. Щеше да се отнася като с пакет, който трябваше да се отвори в по-подходящ момент. Беше се научила да постъпва така от горчив опит. Беше научена винаги да се концентрира върху проблема, който бе най-важен за момента.

— Разкажете ми, госпожо Плъкет.

— Добре. Влязох в „Подмоурс Теч“ днес сутринта в осем часа. Обикновено не идвам във вторник, но вчера внукът ми имаше рожден ден, та смених дните. И дойдох рано, защото госпожа Китсън също идва да чисти във вторник. Влязох със собствения си ключ и не видях никого. Тъкмо се занимавах с бойлера, когато Антония слезе долу. Попита къде е госпожа Кийлинг, тъй като вратата на спалнята била отворена, а леглото празно. Е, не можехме да се сетим. След това видях, че вратата на оранжерията е отворена, и казах на Антония: „Вероятно е навън, в градината“. Антония отиде да я потърси. След това я чух да ме вика. И изтичах. И я видях.

Оливия беше благодарна да долови в гласа на госпожа Плъкет провинциалния диалект на жена, която познаваше такива житейски кризи и се е справяла с тях. Тя беше зряла, опитна жена. Вероятно се беше изправяла — и справяла със — срещу смъртта и друг път и за нея тя бе нито страшна, нито ужасна.

— Първо трябваше да успокоя Антония. Тя беше истински шокирана, плачеше истерично и трепереше като коте. Прегърнах я, приготвих й чаша чай и тя, какво смело момиче, се успокои и сега седи и кухнята с мен. Веднага щом се почувства по-добре, се обадих на пекаря в Падли. Той дойде след десет минути и си позволих свободата да се обадя и на господин Плъкет. Той бе свършил смяната си във фабриката и дойде с велосипеда си. Двамата с лекаря внесоха госпожа Кийлинг вътре и я занесоха в стаята й. Сега тя лежи на леглото си. Не трябва да се тревожите за това.

— Какво каза лекарят?

— Каза инфаркт, госпожице Кийлинг. Вероятно мигновен. Подписа и смъртния акт. Остави го на мен. После казах на Антония: „По-добре да звъннем на госпожа Чембърлейн“, но тя каза да се обадим първо на вас. Може би трябваше да ви се обадя по-рано, но не исках да мислите за бедната си майка мъртва там, в градината.

— Много мило от ваша страна, госпожо Плъкет. Значи не сте казали на никого другиго?

— Не, госпожице Кийлинг. Само на вас.

— Добре — Оливия погледна часовника си. — Аз ще кажа на госпожа Чембърлейн и на брат си. След това ще дойда с колата в „Подмоурс Теч“ — веднага щом се организирам. Ще бъда при вас около обед. Вие ще бъдете ли още там?

— Не мислете за това, госпожице Кийлинг. Ще остана, докогато искате.

— Ще се наложи да остана няколко дни. Ще можете ли да ми приготвите легло в свободната спалня? И да се погрижите да има достатъчно храна в къщата. Ако е необходимо, Антония може да вземе колата и да напазарува в Падли. За нея ще е добре да има какво да прави — хрумна й нещо. — А младият градинар? Дейнъс? Той наоколо ли е?

— Не, госпожице Кийлинг. Той е в Шотландия. Заминал е за там направо от Корнуол. Имал някаква среща.

— Това не е добре. Но нищо не може да се направи. Предайте любовта ми на Антония.

— Искате ли да говорите с нея?

— Не — каза Оливия. — Не. Това може да почака.

— Съжалявам, госпожице Кийлинг. Много съжалявам, че трябваше аз да ви го кажа.

— Все някой трябваше да го направи. И, госпожо Плъкет… благодаря ви.

Затвори. Погледна през прозореца и за първи път забеляза, че денят е красив. Съвършена майска утрин, а мами е мъртва.

След като всичко приключи. Оливия се чудеше какво ли щяха да правят, ако не беше госпожа Плъкет. Въпреки че имаше богат опит в живота, досега не й се бе налагало да се справя с погребение. Откри, че е свързано с много работа. А още с пристигането в „Подмоурс Теч“ първата трудност, на която се натъкна, беше да се справи с Нанси.

Когато Оливия се обади в Стария дом на викария, телефона вдигна Джордж и за първи път в живота си тя бе дълбоко благодарна да чуе гласа на зет си. Каза му възможно най-просто и най-бързо какво се бе случило, обясни, че тя самата ще тръгне веднага за „Подмоурс Теч“, и затвори, оставяйки го той да съобщи новината на Нанси. Надяваше се това да е краят поне за момента, но щом автомобилът й мина през портата на „Подмоурс Теч“, видя колата на Нанси и разбра, че няма да се отърве така леко, както се бе надявала.

Едва слезе от автомобила си, когато Нанси излетя към нея през отворената врата с протегнати напред ръце и подпухнало от плач лице. Преди Оливия да успее да се изплъзне, Нанси я прегърна, притисна горещата си буза до бледата и хладна буза на Оливия и избухна в ридания.

— О, мила моя… Дойдох веднага. Веднага след като Джордж ми каза. Трябваше да съм с всички вас. Аз… трябваше да бъда тук…

Оливия стоеше като вкаменена и понасяше стоически и учтиво неприятната й прегръдка. Когато стана възможно, нежно се освободи.

— Добре си постъпила, Нанси. Но нямаше нужда…

— Така каза и Джордж. Каза, че само ще досаждам — Нанси извади от джоба на жилетката си вече мокра носна кърпичка, издуха носа си и опита да се успокои. — Но, разбира се, че не можех да остана у дома. Трябваше да бъда тук — изправи гръб и рамене. — Знаех, че трябва да дойда. Пътуването бе истински кошмар. Все още треперех, когато дойдох, но госпожа Плъкет ми направи чаша чай и сега съм по-добре.

Мисълта да подкрепя Нанси в мъката й и да й помогне да преживее следващите няколко часа бе повече, отколкото Оливия можеше да понесе.

— Не трябва да оставаш — каза тя на сестра си в търсене на някаква основателна причина да прогони Нанси от къщата. Изведнъж се сети. Трябва да мислиш за децата и Джордж. Не бива да ги пренебрегваш. Аз няма за кого другиго да мисля, освен за себе си, така че очевидно аз трябва да се погрижа за нещата тук.

— Но работата ти?

Оливия й обърна гръб, за да вземе куфара си от задната седалка.

— Всичко е уредено. Не се налага да ходя в офиса преди понеделник сутрин. Хайде да влезем вътре. Ще изпием по питие и после можеш да се прибереш вкъщи. Ако ти нямаш нужда от джин с тоник, аз имам.

Поведе я, а Нанси я последва. Познатата кухня беше подредена и чиста. Беше още топла, но ужасяващо празна.

— А Ноел? — запита Нанси.

— Какво за него?

— Ти каза ли му?

— Разбира се. Веднага щом се обадих на Джордж. Той беше в офиса.

— Много шокиран ли беше?

— Да, мисля, да. Не говори много.

— Ще дойде ли?

— Не веднага. Казах му, че ще му се обадя, ако имам нужда от него.

Нанси, като че ли неспособна да стои права повече от две минути, издърпа стол и седна. Заради драматичното й втурване към „Подмоурс Теч“ очевидно не й бе останало време да среши косата си, да напудри носа си и да намери пола, която да се съчетава с блузата.

Изглеждаше не само измъчена, но и неугледна и Оливия изпита старото раздразнение, което сестра й обикновено пораждаше у нея. Каквото и да се случеше, добро или лошо, Нанси винаги го превръщаше в драма и което бе още по-досадно, винаги се поставяше в главната роля.

— Вчера отишла в Лондон — говореше Нанси. — Не знаем защо. Просто хванала влака, съвсем сама, и отсъствала цял ден. Госпожа Плъкет каза, че се върнала изтощена — звучеше обидена, като че ли Пенелопе — отново — я бе изиграла.

Оливия очакваше едва ли не да каже: „И дори не ни каза, че възнамерява да умре“. За да смени темата, попита:

— Къде е Антония?

— Отишла в Падли да пазарува.

— Ти видя ли я?

— Още не.

— А госпожа Плъкет?

— Горе е, мисля, че приготвя стаята ти.

— В такъв случай ще занеса багажа си горе и ще поговоря с нея. Ти остани тук. Като се върна, ще изпием по питие, а после ще се върнеш при Джордж и децата…

— Но… не мога просто така да те оставя сама…

— Разбира се, че можеш — отговори студено Оливия. — Ще поддържаме връзка по телефона. Ще се справя по-добре сама.

Нанси най-после тръгна. Като я нямаше, Оливия и госпожа Плъкет можеха най-после да се заловят за работа.

— Трябва да се свържем с погребален агент, госпожо Плъкет.

— Джошуа Бедуей. Той е най-добрият в тези работи.

— Къде е той?

— Наблизо, в Темпъл Падли. Той е селският дърводелец, занимава се с погребения като нещо в добавка. Добър човек е, много тактичен и дискретен. Върши прекрасна работа — госпожа Плъкет погледна часовника си. Беше почти един без четвърт. — Сега сигурно си е у дома, за обяд. Искате ли да му звънна?

— О, бихте ли го направили? Помолете го да дойде възможно най-скоро.

Госпожа Плъкет се обади — без превземки и без да сниши гласа си дори с октава. Даде просто обяснение и отправи проста молба. По същия начин би го помолила да дойде да поправи портата. Като затвори, на лицето й бе изписано задоволство, сякаш бе свършила добра работа.

— Готово. Ще бъде тук в три. Аз ще дойда с него. Ще ви е по-лесно, ако съм тук.

— Да — каза Оливия. — Да, ще ми бъде много по-лесно.

Седнаха на масата в кухнята и започнаха да правят списъци. Оливия пиеше вече втория си джин с тоник, а госпожа Плъкет бе приела да изпие малка чаша порто. Което било истинско глезене, както каза на Оливия. Защото наистина обичала да пие порто.

— Следващият човек, с когото трябва да се свържем, госпожице Кийлинг, е викарият. Ще искате църковна служба, разбира се, и християнско погребение. Трябва да определим място в гробището, а след това — ден и час за погребението. А после ще говорим за химни и други подробности. Ще има химни, надявам се. Госпожа Кийлинг обичаше да слуша концерти и ще е добре на погребението й да има музика.

По време на обсъждането на тези подробности Оливия се почувства малко по-добре. Махна капачката на химикала си.

— Как се казва викарият?

— Преподобният Томас Тилингъм. Господин Тилингъм, както го знаем всички. Живее в дома на викария, близо до църквата. Може би ще е най-добре да му се обадим и да го поканим да дойде утре сутринта. И да го почерпим с чашка кафе.

— Той познаваше ли майка ми?

— О, да. Всички в селото познаваха госпожа Кийлинг.

— Тя не ходеше редовно на църква.

— Да. Но беше винаги готова да помогне да се съберат пари за орган или за Коледа. А от време на време канеше семейство Тилингъм на вечеря. Слагаше най-хубавите дантелени салфетки на масата и бутилка от най-хубавото си червено вино.

Не беше трудно да си го представи. Оливия — за първи път в онзи ден — се усмихна.

— Тя наистина обичаше да забавлява приятелите си.

— Тя беше прекрасна дама във всяко едно отношение. Човек можеше да говори с нея за всичко — госпожа Плъкет отпи малка глътка от виното си. — И още нещо, госпожице Кийлинг. Трябва да уведомите адвоката на госпожа Кийлинг, че тя вече не е сред нас. Банкови сметки, такива неща. Трябва да се погрижите и за това.

— Да, сетих се — и си записа: „Ендърби, Лусби и Тринг“. — Ще трябва да дадем обява във вестниците. „Таймс“ и „Телеграф“ може би…

— И цветя за църквата. Хубаво е да има цветя, а може да не успеете да се справите сама. Има едно мило момиче в Падли. Има малка каравана. Когато умря старата майка на госпожа Китсън, тя свърши прекрасна работа с цветята.

— Е, ще видим. Първо трябва да решим къде ще бъде погребението.

— А след погребението… — госпожа Плъкет се поколеба. — В днешно време много хора не смятат това за необходимо, но мисля, че е добре хората да дойдат в къщата, да изпият по чаша чай с плодова торта например. Разбира се, зависи в колко часа ще бъде службата, но когато хората са изминали дълъг път — а не се съмнявам, че ще има доста, дошли отдалеч — ще бъде грубо да ги отпратим дори без чаша чай. А и това някак си улеснява нещата. Хората могат да поговорят, а това намалява тъгата. Чувстваш, че не си сам.

Оливия не се беше сетила за стария провинциален обичай, наречен бдение, но прозря здравия разум в предложението на госпожа Плъкет.

— Да, права сте. Ще организираме нещо. Но трябва да ви предупредя, че не умея да готвя. Ще трябва да ми помогнете.

— Оставете на мен. Плодовите торти са моят специалитет.

— В такъв случай това, изглежда, е всичко — Оливия остави химикалката и се облегна назад. Двете с госпожа Плъкет млъкнаха за миг. После Оливия каза: — Мисля, госпожо Плъкет, че вероятно сте били най-добрата приятелка на майка ми. Сега знам, че сте и моя.

Госпожа Плъкет се смути.

— Направих само необходимото, госпожице Кийлинг.

— Антония добре ли е?

— Така мисля. Беше шокирана, но е разумно момиче. Добра идея беше да я изпратим да напазарува. Дадох й списък, дълъг колкото ръката ми. Поне беше заета с нещо. Така се почувства полезна — с тези думи госпожа Плъкет изпи и последната капка вино, остави празната чаша на масата и се изправи. — А сега, ако нямате нищо против, ще отида у дома да нахраня господин Плъкет. Но ще се върна в три и ще пусна Джошуа Бедуей в къщата. Ще остана, докато свърши.

Оливия я изпрати до вратата. Тя замина, както винаги, яхнала велосипеда си. Оливия чу шума от приближаващата кола и в следващия миг волвото мина през портата. Тя остана на мястото си. Макар да изпитваше обич и съжаление към дъщерята на Козмо, знаеше, че не е способна да се справи с още един прилив на чувства и с още една сълзлива сърцераздирателна прегръдка. Резервираността, здрава като броня, бе за момента единствената й защита. Проследи с поглед как волвото спира, как Антония разкопчава колана си и слиза. Оливия скръсти ръце на гърдите си — жестът на тялото за физическо отхвърляне. Погледите им се срещнаха над покрива на колата през няколкото метра чакъл, които ги разделяха. Кратка пауза, после Антония затвори тихо вратата на колата и тръгна към нея.

— Ти си тук — бе всичко, което каза.

Оливия постави длани на раменете й.

— Да. Тук съм — наведе се и я целуна формално, просто докосване на бузите.

Всичко щеше да бъде наред. Нямаше да има истерии. Оливия бе дълбоко благодарна за това поведение, но изпитваше тъга, защото винаги е тъжно, когато някой, когото си познавал като дете, накрая пораства и знаеш, че никога вече няма да бъде истински млад.

Джошуа Бедуей бе там точно в три часа, а до него беше госпожа Плъкет. Оливия се бе страхувала, че ще бъде облечен целият в черно и с мрачно изражение на лицето, но той само бе сменил работния си гащеризон с подходящ костюм и черна вратовръзка, а на Оливия й се струваше, че изгорялото от слънцето му лице не може да остане дълго време сериозно.

За момента обаче той изразяваше подходяща тъга и съчувствие. Каза на Оливия, че майка й ще липсва на много хора в село. За шестте години в Темпъл Падли тя била станала, каза той, част от малката общност.

Оливия му благодари за милите думи и след като приключиха с формалностите, господин Бедуей извади от джоба си тетрадка. Каза й, че има една-две подробности, и продължи с обясненията си. Докато го слушаше, й хрумна, че той е истински професионалист, за което също изпита дълбока благодарност. Той й задаваше въпроси, а тя му отговаряше. Накрая той прибра отново тетрадката в джоба си и каза:

— Мисля, че това е всичко, госпожице Кийлинг, може да оставите останалото на мен.

Тя направи точно това. Хвана Антония за ръката и двете излязоха. Не слязоха до реката, а тръгнаха по пътеката, която се изкачваше нагоре по хълма зад селото. Тя водеше през поля, в които пасяха овце и агнета; глогиновите храсти бяха цъфнали, а канавките бяха обрасли с мъх и иглика. На върха на хълма се издигаха величествени стари букове, чиито корени бяха оголени, тъй като почвата бе ерозирала през вековете под въздействието на водата и вятъра. Когато стигнаха горе, останали без дъх, седнаха и попиха с очи гледката.

Традиционният английски пейзаж се простираше пред тях на километри, окъпан в слънчевата светлина на необикновения пролетен следобед. Ферми, поля, трактори, къщи — всичко бе смалено от разстоянието до размерите на детски играчки. Далеч долу под тях Темпъл Падли спеше. Църквата бе полускрита от тисовите дървета, но „Подмоурс Теч“ и варосаните стени на Съдли Армс се виждаха съвсем ясно. От комините се издигаше дим, а в една градина гореше буен огън.

Цареше блажена тишина. Блеенето на овцете и шумоленето на вятъра в клоните на дърветата бяха единствените звуци. После високо в небето зажужа хеликоптер подобно на сънена пчела, но дори и този шум не наруши покоя.

Известно време мълчаха. До този момент не бяха успели да разговарят. Оливия бе заета непрекъснато с телефона (два пъти се бе обадила, напълно излишно, и Нанси). Сега тя погледна Антония — седеше на тревата само на метър от нея, облечена в избелели дънки и розова блуза. Пуловерът, който бе съблякла по време на дългото изкачване, лежеше до нея, а косата й падаше напред и скриваше лицето й. Антония — детето на Козмо. Въпреки собственото си нещастие изпита съчувствие към нея. Осемнайсет е прекалено крехка възраст, за да ти се случват толкова много неща. Но не можеше нищо да се промени и Оливия знаеше, че сега, когато Пенелопе вече я нямаше, Антония отново беше нейна отговорност. И тя наруши мълчанието:

— Какво смяташ да правиш?

Антония се обърна и я погледна.

— Какво искаш да кажеш?

— Какво ще правиш сега, когато мами я няма и вече няма причина да останеш в „Подмоурс Теч“? Ще се наложи да започнеш да вземаш решения. Да мислиш за бъдещето си.

Антония отново обърна глава и подпря брадичка на коленете си.

— Вече мислих.

— Искаш ли да се върнеш в Лондон? И да приемеш предложението ми?

— Да, ако може. Бих искала. Но не веднага.

— Не разбирам.

— Мислех, че може би… ще мога да остана известно време тук. Искам да кажа… какво ще стане с къщата? Ще се продава ли?

— Предполагам. Аз не мога да живея тук, Ноел също. А не смятам, че Нанси ще иска да се премести в Темпъл Падли. Не е достатъчно изискано за нея.

— В такъв случай ще идват хора, които ще искат да я огледат. И е много по-вероятно да получите по-добра цена, ако я продадете обзаведена; има цветя и градината изглежда добре. Мислех, че може да остана и да се погрижа за всичко това — да развеждам наоколо потенциалните купувачи, да кося редовно тревата. А после, когато къщата се продаде, вероятно ще се върна в Лондон.

Оливия беше изненадана.

— Но, Антония, тук ще бъдеш съвсем сама. Няма ли да се притесняваш?

— Не. Не мисля, че ще се чувствам самотна тук.

Оливия обмисли идеята и осъзна, че всъщност е разумна.

— Е, ако си сигурна, смятам, че всички ние ще ти бъдем много благодарни. Защото никой от нас не може да остане, а госпожа Плъкет си има и други задължения. Разбира се, още нищо не е решено, но съм сигурна, че къщата ще се продаде — сети се за още нещо: — Но не виждам защо трябва да се грижиш и за градината. Сигурна съм, че Дейнъс Мърфийлд може да продължи да идва на работа.

Антония каза:

— Не знам.

Оливия смръщи вежди.

— Мислех, че е отишъл в Единбург само заради някаква среща.

— Да. С лекар.

— Болен ли е?

— Има епилепсия. Епилептик е.

Оливия се ужаси.

— Епилептик? Колко ужасно! Мами знаеше ли?

— Не, не знаехме — нито аз, нито тя. Каза ни едва по време на ваканцията в Корнуол.

Оливия беше заинтригувана. Не беше виждала младия човек, а всичко, което чуваше — от сестра си, майка си и Антония, — само засилваше интереса й.

— Сигурно е доста потаен човек — Антония остави думите й без коментар. Оливия се сети още нещо: — Мами ми каза, че не шофира и не пие, ти също ми писа. Предполагам, че това е причината.

— Да.

— И какво се е случило в Единбург?

— Направили са му нов скенер на мозъка, но компютърът в болницата се е повредил и не е могъл да получи резултатите от изследванията. Обади се, за да ни каже. Това беше миналият четвъртък. А после отиде за една седмица на риболов със свой приятел. Каза, че така е по-добре, отколкото да седи у дома и да си гризе ноктите.

— И кога ще се върне от риболова?

— В четвъртък. Вдругиден.

— И тогава ще узнаем ли резултатите от скенера?

— Да.

— И какво ще стане? Ще се върне ли на работа в Глостършър?

— Не знам. Предполагам, че зависи от степента на заболяването му.

Всичко това звучеше доста тъжно и безнадеждно. Но като се замислеше, не беше изненадващо. Доколкото Оливия си спомняше, в живота на майка й бяха намерили място доста странни и нуждаещи се от помощ хора. Тя винаги ги подкрепяше и това нейно раздаване на енергия — а понякога и на пари — беше едно от нещата, които най-много дразнеха Ноел. И може би затова веднага бе намразил Дейнъс Мърфийлд.

— Мами го харесваше, нали?

— Да, мисля, че беше много привързана към него. А той беше много мил с нея. Грижеше се за нея.

— Тя разтревожи ли се много, когато той й каза за болестта си?

— Да. Не за себе си, а за него. А и беше истински шок да научим. Корнуол беше вълшебен, така се забавлявахме… И като че ли нищо лошо не можеше да се случи. И това беше само преди седмица. Когато Козмо умря, мислех, че това е най-лошото. Но мисля, че не съм преживявала по-ужасна и по-дълга седмица от тази.

— О, Антония, съжалявам.

Страхуваше се, че Антония ще заплаче, но тя се обърна, погледна я и Оливия изпита облекчение, когато видя, че очите й са сухи, а лицето й — спокойно, макар и сериозно.

— Не бива да съжаляваш, Оливия. Трябва да се радваш, че успя да се върне в Корнуол, преди да почине. Радваше се на всяка минута от ваканцията си. Мисля, че за нея това беше като връщане в младостта. Сякаш отново беше млада. Беше изпълнена с енергия и ентусиазъм. Всеки неин ден бе запълнен. Не пропиля нито миг.

— Тя много те обичаше, Антония. Твоето присъствие вероятно е удвоило удоволствието й.

Антония каза, изпълнена с мъка:

— Трябва да ти кажа още нещо. Тя ми подари обеците. Онези, които й е оставила леля Етел. Не исках да ги взема, но тя настоя. В стаята ми са — тук, в „Подмоурс Теч“. Ако смяташ, че трябва да ги върна, ще ти ги донеса…

— Защо да трябва да ги връщаш?

— Защото са много ценни. Струват 4000 лири. Мисля, че трябва да ги наследите ти, Нанси или дъщерята на Нанси.

— Мами нямаше да ти ги даде, ако не искаше да бъдат твои — Оливия се усмихна. — И нямаше нужда да ми казваш, защото знаех. Мами ми писа писмо, в което ме уведомяваше какво е направила.

Антония беше озадачена.

— Защо го е направила?

— Според мен заради теб и доброто ти име. Не е искала някой да те обвини, че си ги взела сама.

— Но това е странно! Можела е да ти каже по всяко време.

— Тези неща се изразяват по-добре в писмо.

— Не смяташ ли, че е имала предчувствие? Че е знаела, че ще умре?

— Ние всички знаем, че ще умрем.

Преподобният Томас Тилингъм, викарий на Темпъл Падли, отиде в „Подмоурс Теч“ в единайсет часа на следващата сутрин. Оливия не очакваше с нетърпение разговора с него. Нямаше голям опит с хора на подобна длъжност и не беше сигурна как двамата ще успеят да се разберат. Опита се предварително да се подготви за всякакви случаи, но това бе трудно, тъй като нямаше никаква представа, какъв човек щеше да се окаже той. Може би щеше да бъде възрастен и мъртвешки блед, с плътен глас и старомодна външност. Или пък щеше да е млад и модерен и като външност, и като възгледи. И двете възможности я плашеха. Най-много обаче се страхуваше той да не предложи двамата да коленичат и да се молят. Реши, че ако наистина отправи подобна молба, ще каже, че я боли главата и че не се чувства добре, и ще избяга от стаята.

Но всичките й страхове се оказаха напразни. Господин Тълингъм не беше нито млад, нито стар. Беше просто обикновен мил човек на средна възраст. Носеше сако от туид, както и свещеническата якичка. Оливия прекрасно разбираше защо Пенелопе го бе канила на вечеря. Посрещна го на входната врата и го отведе в оранжерията, която според нея беше най-веселото място в къщата. Идеята се оказа добра, защото обсъдиха растенията в саксии, а после — и градината и така, постепенно и естествено, разговорът стигна до самата Пенелопе.

— Тя ще липсва много на всички ни — каза господин Тълингъм. Думите му прозвучаха съвсем искрено и Оливия безрезервно повярва, че не му е тъжно за прекрасната храна, която майка й няма повече да му сервира. — Тя бе необикновено мила и допринасяше много за живота в селото.

— Така каза и господин Бедуей. Много приятен човек. И много мил с мен, тъй като аз, виждате ли, никога преди не съм организирала погребение. Но госпожа Плъкет и господин Бедуей се погрижиха за всичко вместо мен.

Сякаш чула думите й, госпожа Плъкет се появи с поднос с две чашки кафе и чиния бисквити. Господин Тълингъм добави щедро количество захар в кафето и заговори за църковните дела. Не отне много време. Погребението на Пенелопе щеше да се състои в три часа следобед в събота. Решиха каква ще бъде службата, а след това обсъдиха и въпроса с музиката.

— Съпругата ми свири на орган — каза господин Тълингъм. — Ще се зарадва да свири, ако желаете.

— Много мило от нейна страна — да, бих искала. Но не траурна музика. Нещо красиво и познато на хората. Ще оставя на нея да избере.

— Химни?

Решиха кой ще бъде химнът.

— А поучителна проповед?

Оливия се поколеба.

— Както казах, господин Тълингъм, за първи път организирам погребение. Може би трябва да оставя всичко на вас.

— Но няма ли брат ви да иска да прочете проповедта?

Според Оливия Ноел не би приел да прави подобно нещо.

Господин Тълингъм насочи вниманието й към още една-две подробности, с които тя бързо се справи. След това той допи кафето си и се изправи. Оливия го поведе през кухнята и го изпрати до входната врата, където го чакаше очуканото му рено.

— Довиждане, госпожице Кийлинг…

— Довиждане, господин Тълингъм — стиснаха си ръцете. Тя каза: — Бяхте много мил.

Той се усмихна. Усмивката му бе неочаквано чаровна и топла. Не беше се усмихнал до този момент и сега обикновените му черти бяха така преобразени, че Оливия престана да го възприема като викарий и откри, че й е по-лесно да каже онова, което се въртеше в ума й, откакто беше влязъл. — Не разбирам защо трябва да сте така мил и услужлив. И двамата знаем, че мами не ходеше редовно на църква. Тя дори не бе особено религиозна. И й беше много трудно да преглътне идеята за възкресението и задгробния живот.

— Знам. Веднъж двамата обсъдихме темата, но не стигнахме до съгласие.

— Дори не съм сигурна, че вярваше в Бог.

Все още усмихнат, господин Тълингъм поклати глава и протегна ръка към дръжката на вратата.

— Аз не бих се тревожил прекалено за това. Тя може и да не е вярвала в Бог, но съм сигурен, че Бог е вярвал в нея.

Без собственичката си къщата беше мъртва. Сърцето й беше спряло да бие. Пуста, странно тиха, тя като че ли чакаше. Тишината се усещаше физически, от нея не можеше да се избяга, беше като тежест. Не се чуваха стъпки, нито гласове, от кухнята не долиташе тракането на тенджери, а от магнетофона върху кухненския шкаф не се разнасяше музиката на Вивалди и Брамс. Вратите бяха затворени. Всеки път, когато се изкачваше по тясното стълбище, Антония заставаше лице в лице със затворената врата на спалнята на Пенелопе. Преди тя беше винаги отворена и се виждаха преметнатите й през стола дрехи, през отворения прозорец влизаше лек ветрец, във въздуха витаеше сладката миризма, която се излъчваше от самата Пенелопе. А сега имаше само врата.

Долу не беше по-добре. Столът й до камината оставаше празен. Огънят не бе запален, чекмеджетата на бюрото бяха затворени. Не се чуваха приятелско бърборене, смях, нямаше ги вече спонтанните топли прегръдки. В света, в който Пенелопе бе живяла, дишала, слушала, бе си спомняла, лесно можеше да се повярва, че не би могло да се случи нищо лошо. Или ако се случеше… — а на Пенелопе се бе случило… — че съществуват начини да се справиш, да приемеш, да откажеш да признаеш поражението.

Тя беше мъртва. В онази ужасна сутрин, когато излезе от оранжерията в градината и видя Пенелопе отпусната върху старата дървена пейка с протегнати напред дълги крака и затворени очи, Антония си бе казала, че тя просто си почива, наслаждава се на свежия студен въздух и на немощните първи лъчи на слънцето. Очевидното бе така ужасяващо, че не искаше дори да си помисли за него. Съществуването без източника на тази постоянна наслада и без сигурността бе немислимо. Но немислимото се бе случило. Нея я нямаше.

Най-лошото бе, че трябваше да преживее всеки следващ ден. Дните, които преди не бяха достатъчно дълги за различните им дейности и занимания, сега се проточваха до безкрайност; бяха век, който заемаше времето между изгрева и залеза. Дори градината не предлагаше утеха, защото Пенелопе не бе там да й вдъхне живот. Беше й трудно, трябваше да положи усилие, за да излезе навън и да се залови за нещо — да откъсне няколко бурена или шепа минзухари, които да постави във ваза и да сложи вазата някъде. Където и да е. Нямаше значение. Вече нищо нямаше значение.

Самотата бе ново и ужасяващо преживяване. Досега не знаеше какво е да си сам. Преди винаги имаше някого. Отначало Козмо, а после, когато Козмо умря, я успокояваше мисълта, че има Оливия. В Лондон наистина и на километри от Ибиса, но там някъде. На другия край на телефонната жица, казвайки: „Всичко е наред, ела при мен, аз ще се погрижа за теб“. Но в момента не можеше да стигне до Оливия. Практична и организирана, Оливия правеше списъци и говореше по телефона — на Антония й се струваше, че непрекъснато говори по телефона. Беше дала ясно да се разбере, без да каже и дума, че сега не е време за дълги и интимни разговори, за доверяване на тайни. Антония имаше достатъчно ум да го разбере. За първи път виждаше тази друга страна на Оливия — студената и компетентна делова жена, която се бе борила, за да се изкачи по стълбицата на успеха до редактор на „Венера“, и по пътя се бе научила да бъде безмилостна към човешките слабости и нетолерантна към сантименталността. Другата Оливия — онази, която Антония бе познавала в „доброто старо време“, както мислеше сега за него — бе най-вероятно прекалено уязвима и в резултат се бе затворила в себе си.

Заради тази бариера между тях и защото знаеше, че и на Оливия не й е лесно в момента, Антония не й разказа почти нищо за Дейнъс. Говориха за него там, на ветровития хълм, докато господин Бедуей беше зает с немислими неща в „Подмоурс Теч“, но не казаха нищо важно. Поне нищо, което да бе наистина важно. „Той има епилепсия“, бе казала Антония. „Епилептик е.“ Но не бе споделила, че го обича. Че е първият мъж, когото обича, и че той изпитва същото към нея. Че двамата бяха правили любов и че това не бе страшно, както бе смятала винаги, а, напротив, бе правилно и вълшебно. Не бе казала, че не я интересува какво крие бъдещето за тях и че той няма пари. Че иска той да се върне при нея възможно най-скоро и че ако е болен, тя ще чака да се оправи, ще се грижи за него и двамата ще живеят заедно в провинцията и ще отглеждат зеле.

Не бе споделила това с нея, защото знаеше, че Оливия мисли за други неща. Съществуваше дори вероятността това да не я интересува и да не иска да слуша. Да се живее в една къща с Оливия, беше като да се седи до непознат във влака. Нямаше смисъл да се опитва да влезе в контакт с нея и Антония се чувстваше сама и изолирана в нещастието си.

Преди все имаше някого. А сега го нямаше дори Дейнъс. Той бе далеч на Север в Съдърланд и не можеше да му се обади, нито да му изпрати телеграма. Казваше си, че не би могъл да се откъсне повече от нея, дори да караше кану по Амазонка или ако водеше впряг от хъскита някъде на Северния полюс. Това, че не можеше да се свърже с него, бе почти непоносимо. Пенелопе вече я нямаше и затова той бе нужен на Антония. Мислено му изпращаше съобщения през деня и го караше да се свърже с нея, молеше го да шофира 40 километра до най-близкия телефон, ако бе необходимо, и да набере „Подмоурс Теч“, за да разбере за случилото се. И правеше всичко това, сякаш телепатията бе нещо, на което можеше да се разчита.

Това обаче не се случи и Антония не беше изненадана. Утешаваше се, че ще й се обади в четвъртък. Трябваше да се върне в Единбург в четвъртък и щеше да й се обади при първа възможност. Беше обещал. Щеше да й се обади, да й каже… — на нас, на двете ви? — какви са резултатите от скенера на мозъка и каква е прогнозата на лекаря. (Колко странно, че сега това не изглеждаше толкова важно.) И тогава тя щеше да му каже, че Пенелопе е починала, и той щеше да намери начин да дойде. И тя отново щеше да бъде силна. Антония имаше нужда от тази сила, за да можеше да понесе изпитанието, каквото за нея бе погребението на Пенелопе. Не беше сигурна дали щеше да се справи, ако Дейнъс не беше до нея.

Часовете минаваха бавно. Измина срядата и дойде четвъртъкът. Той щеше да звънне днес. Четвъртък сутрин. Четвъртък по обяд. Четвъртък следобед.

Телефонът мълчеше.

Оливия излезе в три и половина, за да се срещне в църквата с момичето от Темпъл Падли, което щеше да отговаря за цветята на погребението. Останала сама, Антония се разхождаше безцелно из градината, а после отиде да прибере прането. Църковният часовник удари четири и изведнъж тя разбра — сякаш беше като откровение — че не може да чака нито миг повече. Беше време да предприеме някакво позитивно действие и ако не действаше веднага, щеше да изпадне в истерия или да се затича надолу по склона и да се хвърли в Уиндраш. Заряза кошницата за пране, прекоси оранжерията, влезе в кухнята, вдигна слушалката и набра номера в Единбург.

Бе топъл и сънлив следобед. Дланите й бяха потни, устата — пресъхнала. Часовникът в кухнята отмерваше секундите по-бързо от биенето на сърцето й. Докато чакаше някой да отговори, осъзна, че всъщност не бе решила какво ще каже. Ако Дейнъс не беше там и майка му вдигнеше, трябваше да му остави съобщение. „Моля ви, бихте ли предали на Дейнъс, че госпожа Кийлинг почина? И ще го помолите ли да ми се обади? Антония Хамилтън. Той има номера ми.“ Дотук добре. Но щеше ли да има смелостта да попита госпожа Мърфийлд дали има новини от болницата, или това щеше да се приеме като проява на нахалство и безчувствие? Ами ако прогнозата бе известна, но не вдъхваше надежда. Майката на Дейнъс едва ли щеше да сподели естествената си тревога с напълно непозната, с глас, който не свързва с лице и който идва от далечен Глостършър. От друга страна…

— Ало?

Тъй като мислите й блуждаеха, Антония се сепна и едва не изтърва слушалката.

— Аз… о… госпожа Мърфийлд ли е на телефона?

— Не. Съжалявам, но госпожа Мърфийлд я няма в момента — гласът бе женски, говореше с шотландски акцент и бе много изискан.

— Е… А кога ще се върне?

— Съжалявам, но нямам представа. Отиде на среща на благотворителната организация „Да спасим децата“, а после ще пие чай с приятели, мисля.

— А Мърфийлд?

— Господин Мърфийлд е в офиса си — отговорът бе даден с тон, който като че ли казваше на Антония, че въпросът й е глупав, тъй като отговорът бе очевиден. — Ще се върне едва в 18,30 часа.

— С кого разговарям тогава?

— Помощницата на госпожа Мърфийлд — Антония се поколеба. Гласът издаде нетърпение, тъй като жената вероятно искаше да продължи да бърше праха. — Искате ли да оставите съобщение?

Обзета от отчаяние, Антония запита:

— А Дейнъс няма ли го?

— Дейнъс е на риболов.

— Знам. Но трябваше да се върне днес и реших, че може би се е прибрал.

— Не. Не е. И нямам представа, кога го очакват.

— Е, може би… Ще приемете ли да оставя съобщение?

— Ще трябва да изчакате да взема лист и химикал.

Антония зачака. Мина известно време:

— Готова съм.

— Просто кажете, че се е обаждала Антония. Антония Хамилтън.

— Да, изчакайте да запиша. Ан-то-ния Ха-мил-тън.

— Да, точно така. Кажете му… че госпожа Кийлинг е починала във вторник сутринта. Погребението е в три часа в събота следобед в Темпъл Падли. Той ще разбере. Може би ще пожелае да дойде — молеше се да успее и да бъде до нея.

В „Подмоурс Теч“ телефонът звънна в десет часа в петък сутринта. Беше четвъртото телефонно обаждане след закуската и на всичките отговаряше Антония, която буквално се спускаше към телефонната слушалка. Но тя бе отишла до селото, за да вземе вестниците и млякото, и Оливия, която седеше на масата в кухнята, стана и вдигна слушалката.

— „Подмоурс Теч“.

— Госпожица Кийлинг?

— На телефона.

— Обажда се Чарлз Ендърби от „Ендърби, Лусби и Тринг“.

— Добро утро, господин Ендърби.

Той не поднесе обичайните съболезнования, защото вече го бе направил, когато Оливия му се обади, за да му каже — като на адвокат — че майка й е починала.

— Госпожице Кийлинг, разбира се, ще бъда в Глостършър в събота за погребението, но реших, че за вас, сестра ви и брат ви може би ще е удобно да се съберем след това, за да прочетем завещанието и да обясня, ако има нещо неясно. Ако това ви се струва прибързано, имате, разбира се, свободата да посочите друга дата, но на мен възможността, когато цялото семейство е под един покрив, ми се струва добра. Няма да отнеме повече от половин час.

Оливия обмисли предложението.

— Не виждам причина да не се съберем. Колкото по-скоро, толкова по-добре, а и тримата не се срещаме често.

— Ще предложите ли час?

— Службата започва в три, а след това ще сервираме чай за всеки, който дойде вкъщи. Предполагам, че всичко ще приключи до пет. Какво ще кажете за пет часа?

— Чудесно. Ще си запиша. Ще уведомите ли госпожа Чембърлейн и брат си?

— Да, разбира се.

Обади се в Стария дом на викария:

— Нанси, на телефона е Оливия.

— О, Оливия, тъкмо се канех да ти звънна. Как си? Какво става? Имаш ли нужда от мен в „Подмоурс Теч“? Няма проблем да дойда. Не мога да ти кажа колко безполезна се чувствам…

Оливия я прекъсна:

— Нанси, обади ми се господин Ендърби. Иска семейството да се съберем след погребението на мами, за да прочете завещанието й. В пет часа. Ще можеш ли?

— Пет часа ли? — гласът на Нанси бе висок и пронизителен вероятно защото бе разтревожена. Като че ли Оливия й бе предложила някаква тайна среща. — О, не, не пет часа. Не мога.

— Защо не, за бога?

— Джордж трябва да се срещне с викария и архидякона. Става въпрос за възнаграждението на помощника на енорийския свещеник. Ужасно важно е. Ще трябва да се приберем веднага след погребението…

— Това също е важно. Кажи му да отложи срещата.

— Не може, Оливия.

— В такъв случай ще трябва да дойдете на погребението с две коли и да се прибереш сама. Трябва да си тук…

— Не може ли да се срещнем с господин Ендърби по друго време?

— Разбира се, че може, но няма да е толкова удобно. А и вече казах на господин Ендърби, че ще бъдем там, така че наистина нямаш избор — гласът на Оливия звучеше заповеднически и остро дори в собствените й уши. Добави, вече по-меко: — Ако не искаш да шофираш до дома си същата вечер, можеш да останеш да спиш тук. Но трябва да бъдеш тук.

— О, добре — Нанси, макар и недоволна, се предаде. — Но няма да остана през нощта. Събота е свободният ден на госпожа Крофтуей и ще трябва да приготвя вечерята на децата.

Госпожа Крофтуей можеше да върви по дяволите. Оливия вече не беше любезна.

— В такъв случай ще се обадиш ли на Ноел, за да му кажеш, че той също трябва да бъде тук? Така ще ме освободиш от още нещо, което трябва да свърша, и може би ще престанеш да се чувстваш безполезна.

След дълъг период на суша, по време на който нивото на реката спадна катастрофално и басейнчетата, където се криеше сьомгата, се превърнаха просто в плитки и застинали локви, дъждът най-после дойде в Съдърланд. Първи се появиха от запад плътните сини облаци и закриха небето и слънцето, настаниха се на върха на хълма, превърнаха се първо в мъгла, а след това — и в дъждовни капки. Сухата земя пое влагата, погълна я, а излишната вода потече като реки надолу по хълма. Един цял ден непрекъснат силен дъжд бе достатъчен, за да възстанови нивото на реката. Водата се надигна, набра сила, изпълни басейнчетата и потече стремително към морето. В четвъртък сутринта възможността за риболов, която дотогава не съществуваше, изведнъж стана реална и вълнуваща.

Двамата млади мъже планираха да се върнат в Единбург в четвъртък. А сега стояха на прага на отворената врата на малката къща, гледаха дъжда и обсъждаха ситуацията. След седмица на безполезни опити беше изключително трудно да устоят на изкушението да отложат завръщането си.

— Не се налага да бъда в офиса по-рано от понеделник — каза Роди. — Решението зависи от теб, стари приятелю. Ти искаш да се прибереш у дома и да разбереш какво са решили проклетите лекари. Ако не можеш да почакаш още един ден, за да узнаеш присъдата, ще опаковаме багажа и ще тръгнем веднага. Но ми се струва, че след като си чакал толкова дълго, можеш да почакаш още един ден, в който да се забавляваш. Предполагам още, че майка ти няма да се разтревожи, ако не се прибереш довечера. Ти си вече голямо момче и ако слуша прогнозата за времето, тя ще се досети какво се е случило.

Дейнъс се усмихна. Небрежният начин, по който Роди стигна до същината на дилемата, го изпълни с благодарност. Бяха приятели от години, но през последните няколко дни, в които имаха за компания само себе си, бяха станали много близки. Тук, в тази отдалечена част от света, където никой и нищо не можеше да стигне до тях, имаше малко развлечения и вечерно време, след като приготвеха вечерята си и стъкнеха огъня, нямаше какво друго да правят, освен да разговарят. За Дейнъс бе добре да говори, да разкаже за нещастието, което бе пазил прекалено дълго само за себе си. Разказа на Роди за Америка и за внезапната проява на болестта си и като излезе наяве, заболяването изгуби голяма част от ужаса си. Като изплю камъчето, беше много по-лесно да продължи да му се доверява. Да обясни решението си да не следва избраната от родителите му кариера, да сподели плановете си за бъдещето. Разказа на Роди за работата си в „Подмоурс Теч“. Описа му идиличната седмица в Корнуол. И накрая му разказа за Антония.

— Ожени се за момичето — бе съветът на Роди.

— Искам. Някой ден. Но първо трябва да разбера.

— Какво?

— Ако се оженим, ще имаме деца. Не знам дали епилепсията се наследява.

— О, господи, разбира се, че не.

— А и работата ми не може да се нарече доходна. Всъщност не разполагам въобще с пари.

— Вземи заем от баща си. На него не може да му липсват пари и брой.

— Бих могъл наистина, но предпочитам да не го правя.

— Гордостта доникъде няма да те доведе, човече.

— Предполагам, че няма — замисли се. — Ще видя — беше всичко, което можеше да обещае.

Сега обърна лице към небето, замисли се дали да се прибере у дома и да узнае жизненоважната присъда. Замисли се и за Антония, която вероятно се чудеше как да запълва дните си в „Подмоурс Теч“ и непрекъснато се ослушваше за звъна на телефона, очаквайки той да се обади. Каза:

— Обещах на Антония да й се обадя днес. Веднага след като се прибера в Единбург.

— Може да го направиш и утре. Ако е момичето, за което я смятам, ще разбере.

Реката вероятно бе достигнала най-високото си възможно ниво. Във въображението си Дейнъс почувства тежестта на специалната въдица за сьомга, която все още не беше използвал. Чу как се развива макарата, усети как рибата подръпва кордата. Роди започна да става нетърпелив.

— Хайде, вземай решение. Да живеем опасно, да си дадем още един ден. Досега не сме хванали нищо, освен пъстърва, а и вече я изядохме. А сьомгата е там и ни очаква. Трябва да си дадем този шанс.

Очевидно нямаше търпение да отиде на реката. Дейнъс обърна глава и погледна приятеля си. Лицето на Роди изразяваше нетърпението на малко момче, което очаква най-хубавото нещо в живота си, и Дейнъс нямаше сърце да му откаже.

Усмихна се и се предаде:

— Добре. Ще останем.

Рано на следващия ден поеха на Юг. Багажникът на колата бе пълен с чанти, въдици, куки, непромокаеми рибарски панталони, ботуши, въдичарски кошници. Там бяха и двете огромни сьомги — наградата за решението им да останат. Малката къща, почистена, подредена и заключена, се скри сред хълмовете. Пред тях се разстилаше дългият тесен път, който се виеше сред безлюдните блата на Съдърланд. Дъждът бе спрял, но по небето все още имаше сиви облаци, чиито сенки се движеха по земята. Прекосиха блатата и слязоха до река Леирг, прекосиха я при моста Бонар и заобиколиха сините води на залива Дорнох. След това се изкачиха по стръмните склонове на Струай и стигнаха до Черния остров. Тук пътят бе широк и набраха скорост. Старите забележителности изникваха и изчезваха една след друга с тревожна бързина. Инвърнес, Калоден, Карбридж, Авимоур, а после пътят се виеше на юг, за да се изкачи по мрачните хълмове на Гленгъри. В единайсет часа вече Пърт бе останал зад тях и бяха излезли на магистралата, врязвайки се във Файф като хирургически скалпел. Пред очите им се разкриха двата големи моста над Форт. Те блестяха на ярката утринна светлина и изглеждаха така, сякаш бяха изградени от жица. След реката поеха по магистралата за Единбург. Гледани от разстояние, кулите на древния град и замъка представляваха силует, неподвластен на времето и непроменящ се като стара снимка.

Магистралата свърши. Намалиха скоростта до седемдесет километра в час, а после — и до петдесет. Движението стана по-натоварено. Минаваха покрай къщи, магазини, хотели, светофари. Дотук почти не бяха проговорили. Сега Роди наруши мълчанието:

— Беше страхотно. Ще дойдем отново някой ден.

— Да. Някой ден. Няма да мога да ти се отблагодаря.

Роди почука с пръсти по кормилото.

— Как се чувстваш?

— Добре.

— Страхуваш ли се?

— Всъщност не. Реалист съм. Ако ще трябва да живея с болестта до края на живота си, значи така ще бъде.

— Човек никога не знае — светофарът светна зелено. Колата потегли. — Може пък новините да са добри.

— Не мисля за това. Предпочитам да очаквам най-лошото, за да мога по-лесно да се справя.

— Какво и да е… каквото и да научиш… няма да позволиш отчаянието да те обземе, нали? Искам да кажа, ако нещата изглеждат много черни, не ги пази за себе си. Ако чувстваш, че няма с кого другиго да поговориш, винаги можеш да разчиташ на мен.

— Как ти се струва да ме посещаваш в болницата?

— Винаги мога да видя там някоя хубава медицинска сестра. Ще ти нося грозде, което ще изяждам сам.

„Куинсфери Роуд“, мостът Дийн. Сега се намираха сред широките улици и съвършените пропорции на новия град. Къщите бяха измити от дъжда и окъпани в слънчева светлина, а стените им имаха меден цвят. Дърветата бяха обвити в мъгла и свежи зелени листа, а черешовите дръвчета — потънали в бял цвят.

„Хериът Роу“. Високата и тясна къща, която беше негов дом. Роди спря до тротоара. Слязоха, разтовариха багажа на Дейнъс, включително кошницата, в която беше неговата скъпоценна риба, и го струпаха на прага.

— Това е — каза Роди, но все още се колебаеше, като че ли не искаше да изостави стария си приятел. — Искаш ли да вляза с теб?

— Не — каза Дейнъс. — Ще се справя.

— Обади ми се довечера.

— Дадено.

Роди го потупа приятелски по рамото:

— Довиждане тогава, стари приятелю.

— Беше страхотно, Роди.

— И късмет.

Качи се отново в колата и потегли. След като се скри от погледа му, Дейнъс извади ключа от джоба си и отключи масивната черна врата, която се отваряше навътре. Видя познатия дълъг коридор, изящната извивка на стълбището. Всичко бе безупречно, тишината се нарушаваше само от тиктакането на високия часовник, който някога бе принадлежал на дядото на Дейнъс. Мебелите блестяха от препарата за полиране и дългогодишните грижи, а на шкафа до телефона имаше купа със зюмбюли, изпълващи въздуха с тежкия си чувствен аромат.

Поколеба се. На горния етаж се отвори и се затвори врата. Чу стъпки. Вдигна поглед и видя майка си на върха на стълбите.

— Дейнъс.

Той каза:

— Риболовът се оказа успешен. Останах още един ден.

— О, Дейнъс…

Тя изглеждаше както винаги. Спретната и елегантна — с пола от туид и вълнен пуловер, а всеки косъм от посивяващата й коса беше на мястото си. И все пак изглеждаше различно. Слизаше по стълбите към него… тичаше, което всъщност беше необичайно. Гледаше я втренчено. Тя спря на най-долното стъпало, погледът й бе на едно ниво с неговия, ръката й беше върху перилата. Каза:

— Добре си — не плачеше, но сините й очи блестяха като от непролети сълзи. Никога преди не я беше виждал в такова състояние на емоционално вълнение. — О, Дейнъс, всичко е наред, нищо ти няма. И никога не е имало. Обадиха се снощи. Говорих дълго със специалиста. Поставената ти в Америка диагноза е била абсолютно погрешна. Всичките тези години… никога не си имал епилепсия. Никога не си бил епилептик.

Не можеше да проговори. Мозъкът му бе спрял да работи и не можеше да оформи нито една свързана мисъл. После се опита да каже нещо:

— Но… — полагаше усилие дори да говори, гласът му бе дрезгав. Преглътна и опита отново: — А припадъците?

— Били са причинени от вируса и много високата температура. Очевидно това може да се случи. И се е случило с теб. Но не е епилепсия. И никога не е било. И ако не бе така глупав да пазиш тайната за себе си, щеше да си спестиш всичките тези години нещастие и мъка.

— Не исках да те тревожа. Мислех за Йън. Не исках да преживееш същото и втори път.

— Бих преминала през огън, за да ти спестя нещастията. А всичко е било напразно. Нямало е причина. Ти си добре.

„Добре. Никога не е било епилепсия.“ Беше като кошмар, никога не се бе случвало. Той беше добре. Нямаше да има повече хапчета, нито несигурност. Облекчението бе толкова силно, че му се зави свят и се усети безтегловен — струваше му се, че може да се издигне до тавана. Сега можеше да направи всичко. Да постигне всичко. Можеше да се ожени за Антония. „О, мили боже, мога да се оженя за Антония и да имаме деца. Боже, просто не мога да ти благодаря достатъчно. Благодаря ти за това чудо. Толкова съм ти благодарен и никога няма да престана да бъда. Никога няма да забравя. Обещавам ти никога да не забравя. Аз…“

— О, Дейнъс, не стой така. Нима не разбираш?

Той каза:

— Да, разбирам — и после: — Обичам те.

Макар че беше вярно, не помнеше някога да й е го казвал. Майка му избухна в сълзи, което бе друго ново преживяване. Дейнъс я прегърна и я притисна към себе си така здраво, че след миг тя престана да плаче и заподсмърча, търсейки носната си кърпичка. Накрая се откъснаха един от друг, тя издуха носа си, избърса очите си и се опита да оправи косата си.

— Толкова е глупаво — каза. — Последното, което имах намерение, бе да плача. Но новината бе така прекрасна, че с баща ти бяхме разочаровани, че не можем да се свържем с теб и да ти я съобщим, за да се успокоиш. Но сега мисля, че има още нещо, което трябва да знаеш. Вчера следобед е оставено телефонно съобщение за теб. Мен ме нямаше, но госпожа Купър го е записала и го е оставила на място, където да го намеря. Страхувам се, че новината не е никак приятна, но се надявам да не се разтревожиш прекалено…

Тя вече се преобразяваше в старото си „аз“, и то пред очите му. С демонстрацията на чувства беше приключено, поне за момента. Прибра носната си кърпичка в ръкава, побутна леко Дейнъс, да отиде до шкафа с телефона и да прелисти оставения до него бележник със съобщенията.

— Ето го. Някоя си Антония Хамилтън. По-добре го прочети сам.

Антония.

Взе бележника и видя почерка на госпожа Купър.

„Антония Хамилтън позвъни в четири часа в четвъртък, каза, че госпожа Кийлинг починала във вторник, погребението ще бъде в Темпъл Падли в събота следобед в три часа, смята, че може би ще поискаш да отидеш, надявам се да съм разбрала правилно. Л. Купър“.

Семейството се събра за погребението на майката. Първи пристигнаха семейство Чембърлейн — Нанси със собствената си кола, а Джордж със стария роувър. Нанси носеше синьо палто и пола и филцова шапка, която бе изненадващо неподходяща. Изражението на лицето й под периферията бе мрачно и смело.

Оливия бе облечена — нещо, което й вдъхваше кураж и спокойствие — в любимия си тъмносив костюм. Посрещна и целуна и двамата. Да целуне Джордж, беше като да целуне твърда кост, а от него се излъчваше слабата миризма на антисептик, сякаш идваше от зъболекаря. Като че ли бяха гости или непознати, тя ги поведе през топлата и украсена с цветя дневна. Също така разговаряше с тях като с гости, като непрекъснато се извиняваше.

— Съжалявам, че не можах да ви поканя на обяд. Но както вероятно видяхте, госпожа Плъкет е подредила масата в трапезарията за чай, а двете с Антония цяла сутрин правихме сандвичи.

— Не се тревожи. Хапнахме в едно заведение по пътя — Нанси се настани с въздишка на облекчение на стола на мами. — Госпожа Крофтуей има почивен ден, та се наложи да оставим децата при приятели в селото. Оставихме Мелъни обляна в сълзи. Ужасно страда за баба си Пен. Бедното дете, за първи път се сблъсква със смъртта. Лице в лице — Оливия не можа да се сети какво да отговори на това. Нанси свали черните си ръкавици. — Къде е Антония?

— Горе. Преоблича се.

Джордж погледна часовника си.

— По-добре да побърза. Вече е три без двайсет и пет.

— Джордж, от тук до църквата има само пет минути.

— Може би. Но не искаме да пристигнем в последния момент. Не е прилично.

— А майка? — Нанси почти шепнеше. — Къде е майка?

— В църквата. Готова е и ни чака отговори рязко Оливия. — Господин Бедуей предложи семейно шествие от къщата до църквата, но аз отхвърлих идеята. Надявам се, че и двамата сте съгласни с мен.

— А кога ще пристигне Ноел?

— Всеки момент, надявам се. Ще дойде с кола от Лондон.

— Движението в събота винаги е натоварено — отбеляза Джордж. — Вероятно ще закъснее.

Но мрачното му предсказание се оказа неоснователно, защото след пет минути провинциалната тишина бе нарушена от познатите звуци, придружаващи пристигането на брат им — рева на двигателя на ягуара, скърцането на гумите по чакъла на алеята, затръшването на вратата. След миг той бе при тях, висок, мургав и елегантен в сивия си костюм, който без съмнение бе ушит по поръчка за скъпи делови обяди и бе някак си прекалено показен за малко провинциално погребение.

Нямаше значение, беше дошъл. Нанси и Джордж седяха и го гледаха, но Оливия стана и отиде да го целуне. Той миришеше на скъп парфюм, а не на дезинфектант и тя му бе благодарна за това.

— Как пътува?

— Не бе много лошо, но движението бе ужасно. Здравей, Нанси. Здравей, Джордж. Оливия, кой е старецът в синия костюм, който се мотае пред гаража?

— О, сигурно е господин Плъкет. Ще остане в къщата, докато сме в църквата.

Ноел повдигна вежди:

— Бандити ли очакваме?

— Не, но такъв бил местният обичай. Госпожа Плъкет настоя. Носи лош късмет, когато къщата се оставя празна по време на погребалната служба. И така, тя уреди господин Плъкет да остане и му нареди да поддържа огъня, да сложи чайниците да заврат и да свърши други подобни дребни задължения.

— Каква добра организация.

Джордж отново погледна часовника си. Ставаше нетърпелив.

— Мисля, че наистина трябва да тръгваме. Хайде, Нанси.

Нанси стана, отиде до огледалото, което висеше над бюрото на майка й, за да види дали ужасната шапка е под правилния ъгъл. След това сложи ръкавиците си.

— А Антония?

— Аз ще я извикам — каза Оливия.

Антония бе вече долу и ги чакаше в кухнята. Седеше край излъсканата дървена маса и разговаряше с господин Плъкет, който вече бе влязъл вътре, заемайки поста си на пазач на къщата. Когато всички влязоха, тя стана и се усмихна учтиво. Носеше памучна пола на синьо-бели райета и бяла блуза с набрана яка, върху която бе облякла синя жилетка. Косата й бе прибрана в конска опашка и завързана със синя панделка. Приличаше на ученичка, скромна и смъртнобледа.

— Добре ли си? — попита я Оливия.

— Да, разбира се.

— Джордж казва, че е време да тръгваме…

— Готова съм.

Оливия ги поведе навън, на бледата, но чиста слънчева светлина. Останалите я последваха — малка мрачна група. Докато вървяха по покритата с чакъл алея, чуха нов звук. Църковната камбана заби тържествено. Отмерените удари се понесоха над спокойния смълчан пейзаж и прогониха от върховете на дърветата враните, които се разкряскаха. „Бият камбаната за мами“, каза си Оливия и изведнъж всичко стана студено и реално. Спря, за да даде възможност на Нанси да ги настигне. И като се обърна, видя как Антония изведнъж се закова намясто. Беше бледа и преди, но сега бе бяла като платно.

— Какво има, Антония?

Антония изглеждаше завладяна от паника.

— Аз… забравих нещо.

— Какво си забравила?

— Аз… носна кърпичка. Нямам носна кърпичка. Трябва ми… Няма да се бавя. Не ме чакайте. Продължавайте… Ще ви настигна…

И се втурна обратно в къщата. Нанси каза:

— Колко необикновено. Тя добре ли е?

— Така мисля. Разтревожена е. Може би трябва да я изчакам…

— Не можем да чакаме — каза категорично Джордж. — Няма време. Ще закъснеем. Антония ще се оправи. Ще й запазим място. Хайде, Оливия…

Но докато стояха, чуха шума от кола, която се носеше прекалено бързо по пътя през селото. Тя се появи зад ъгъла на кръчмата, намали и спря само на метри от отворената врата на „Подмоурс Теч“. Беше тъмнозелен форд ескорт и съвсем непознат за тях. Изненадани, загледаха как шофьорът слиза и затръшва вратата след себе си. Млад мъж, непознат за тях като автомобила му. Мъж, когото Оливия никога преди не бе виждала.

Стояха, гледаха се втренчено и никой не продумваше и дума. Накрая той наруши мълчанието:

— Съжалявам, че закъснях. Идвам доста отдалеч — погледна към Оливия и видя изписаното на лицето й смущение. Усмихна се. — Не мисля, че се познаваме. Ти сигурно си Оливия. Аз съм Дейнъс Мърфийлд.

Но, разбира се. Висок като Ноел, с широки рамене и силно загоряло лице. Хубав и представителен млад мъж и на Оливия й трябваше само миг, за да разбере защо мами е била така привързана към него. Дейнъс Мърфийлд. Кой друг?

— Мислех, че си в Шотландия — беше всичко, което се сети да каже.

— Бях. Вчера. Едва вчера научих за госпожа Кийлинг. Ужасно съжалявам…

— Тъкмо отиваме в църквата. Ако…

Той я прекъсна.

— Къде е Антония?

— Върна се в къщата. Забравила е нещо. Не мисля, че ще се забави. Ако искаш да я изчакаш, господин Плъкет е в кухнята…

Джордж, вече изгубил търпение, не можеше да чака повече:

— Оливия, нямаме време да стоим тук и да бъбрим. Не може да става и дума да чакаме. Трябва да тръгваме. Веднага. А този млад човек може да накара Антония да побърза и да се погрижи тя да не закъснее. Хайде, да тръгваме… — започна да ги бута, сякаш бяха овце.

— Къде ще намеря Антония?

— В стаята й, предполагам — извика Оливия през рамо. — Ще запазим места и за двама ви.

Завари господин Плъкет да седи край кухненската маса и да чете „Рейсинг Нюз“.

— Къде е Антония, господин Плъкет?

— Отиде горе. Беше обляна в сълзи.

— Имате ли нещо против да отида да я потърся?

— Не е моя работа — отговори господин Плъкет.

Дейнъс го остави и затича нагоре по стълбите.

— Антония! — тъй като не познаваше втория етаж на къщата, отваряше вратите подред, попадна в баня и в килер, в който имаше метла. — Антония! — прекоси малката площадка и отвори трета врата. Видя спалня, която в момента беше празна. В другия й край имаше втора врата. Отвори я, без да почука, и най-после я намери седеше тъжна на ръба на леглото и обляна в сълзи.

Облекчението му бе така силно, че му се зави свят.

— Антония.

Само две широки крачки и бе при нея, седна, взе я в прегръдките си и притисна челото й към рамото си. Целуна косите й, челото й и подпухналите й очи. Сълзите й бяха солени, а бузите — мокри, но нищо нямаше значение, освен че я бе намерил, че я прегръщаше, че я обичаше повече от всеки друг човек на земята и че вече никога, абсолютно никога нямаше да се раздели с нея.

Най-накрая попита:

— Не ме ли чу да те викам?

— Чух, но не вярвах, че е истина. Чувах единствено биенето ма камбаната. Бях добре, докато тя не започна да бие, и… Изведнъж осъзнах, че не мога повече. Не можех да продължа с другите. Тя толкова много ми липсва. Всичко е ужасно без нея. О, Дейнъс, тя е мъртва, а толкова много я обичах. Искам да съм с нея. Искам да съм с нея непрекъснато…

— Знам, знам.

Тя продължи да ридае на рамото му:

— Всичко е толкова ужасно. Откакто ти замина. Толкова ужасно. Нямах никого…

— Съжалявам…

— И толкова много мислех за теб. През цялото време. Чух те да ме викаш, но не повярвах, че си ти… Онази ужасна камбана ми причини ужасна мъка. Толкова много исках да си тук, с мен.

Той не каза нищо. Риданията й вече заглъхваха, бурята бе отминала. След малко той я освободи от прегръдките си, тя се отдръпна и вдигна лице към него. Кичур коса бе паднал над челото й и той го приглади назад, след това извади чистата си носна кърпа и й я подаде. Гледаше я с нежност как попива сълзите си и издухва носа си шумно като дете.

— Но, Дейнъс, къде беше? Какво се случи? Защо не се обади?

— Върнахме се в Единбург едва вчера. Заваля дъжд, риболовът щеше да бъде добър и нямах сърце да откажа на Роди. Той така се забавлява… Като се върнах у дома, майка ми предаде съобщението ти. Но телефонът даваше непрекъснато заето.

— Той не спира да звъни.

— Накрая пратих всичко по дяволите, скочих в колата на мама и дойдох.

— Шофирал си — удиви се тя. Трябваше й секунда, за да осмисли важността на казаното. — Шофирал си? Сам?

— Да. Отново мога да шофирам. И да се напия, ако пожелая. Всичко е наред. Не съм епилептик и никога не съм бил. Всичко е започнало с погрешната диагноза на онзи лекар в Арканзас. Бях болен. Известно време бях много болен. Но никога не съм имал епилепсия.

За миг си помисли, че тя отново ще избухне в сълзи. Но тя го прегърна с такава сила, че той се уплаши да не се задуши.

— О, Дейнъс, мили, това е чудо.

Той се освободи нежно, но продължи да държи и двете й ръце.

— Но това не е краят. А само началото. Цял един нов старт. За двама ни. Защото, каквото и да правим, искам да бъдем заедно. Не знам какво ще бъде, то и все още не мога нищо да ти предложа, но, моля те, ако ме обичаш, не позволявай да се разделяме повече.

— О, не. Няма да се разделяме. Никога — спря да плаче и отново бе неговата мила Антония. — Ще имаме разсадник. Някак си ще го постигнем. Някой ден. Ще намерим пари отнякъде…

— Наистина не искам да ходиш в Лондон, за да бъдеш модел.

— Не бих отишла, дори да ме молиш. Трябва да има и други начини — изведнъж й хрумна блестяща идея. — Знам. Мога да продам обеците. Обеците на леля Етел. Струват най-малко 4000 лири… Знам, не е много, но поне ще бъде някакво начало, нали? Ще имаме с какво да започнем. А Пенелопе няма да има нищо против. Когато ми ги даде, каза, че мога да ги продам, ако искам.

— Не искаш ли да ги задържиш, за да ти напомнят за нея?

— О, Дейнъс, нямам нужда от обеци, за да я помня. Има хиляди други неща, с които да я запомня.

През цялото време, докато говореха, църковната камбана биеше. Звънът й се разнасяше над мирния пейзаж. Но изведнъж рязко спря да бие. Те се спогледаха. Той каза:

— Трябва да отидем. Трябва да бъдем там. Не бива да закъсняваме.

— Да, разбира се.

Изправиха се. Тя бързо оправи косата си и прокара пръсти по бузите си.

— Личи ли, че съм плакала?

— Само малко. Никой няма да забележи.

Тя се извърна от огледалото.

— Готова съм.

Той я хвана за ръката и излязоха заедно от стаята.

Семейството вървеше към църквата, а ударите на камбаната станаха все по-силни и заглушаваха всички останали звуци, идващи откъм селото. Оливия видя паркираните до тротоара коли и малкия поток опечалени, които минаваха през портата и поемаха по пътеката между древните надгробни паметници. Спря се за миг, за да размени няколко думи с господин Бедуей, и последва останалите в църквата. След топлата и ярка слънчева светлина вътре й се стори студено, тъй като камъкът и плочите не се стопляха лесно. Беше като да влезеш в пещера, миришеше на влага. Но не беше мрачно, защото момичето от Темпъл Падли си бе свършило работата и цветята бяха навсякъде — накъдето и да погледнеш, радваха окото. Църквата, тъй като беше малка, бе пълна. Това успокои Оливия, която намираше празните пейки за доста отчайваща гледка.

Докато вървяха по пътеката, ударите на камбаната рязко спряха. В последвалата тишина стъпките им отекваха по плочите. Първите две пейки бяха празни и те заеха местата си. Оливия, Нанси, Джордж и накрая — Ноел. Оливия се страхуваше точно от този момент, защото ковчегът чакаше до олтара. Като обзета от малодушие страхливка тя обърна глава и се огледа. След морето от непознати селски лица — предполагаше, че са жителите на Темпъл Падли, дошли да засвидетелстват последната си почит — откри и други, които познаваше от години и които бяха дошли отдалеч: семейство Аткинсън от Девън, адвоката господин Ендърби, портретиста Роджър Уимбъш, който преди толкова много години, когато беше още студент, бе живял в студиото на Лорънс Стърн в градината на къщата на „Оукли стрийт“. Видя Лала и Уили Фридман, които изпъкваха, както винаги, с бледите си интелигентни лица. Видя Луиз Дачъмп, много елегантна в черните си дрехи Луиз, дъщерята на Шарл и Шантал Рейние и една от най-скъпите приятелки на Пенелопе, предприела дългото пътуване от Париж до Англия само за да дойде. Луиз вдигна поглед и се усмихна на Оливия. Оливия й се усмихна в отговор, разчувствана от жеста й да дойде толкова отдалеч и благодарна за присъствието й.

Камбаната бе млъкнала и зазвуча музика, изпълвайки тишината в църквата. Госпожа Тилингъм, както бе обещала, свиреше на органа. Органът бе стар и останал без дъх като немощен старец, но дори тези негови недостатъци не можеха да намалят съвършенството на „Тиха нощна музика“. Моцарт. Любимецът на мами. Дали това бе известно на госпожа Тилингъм, или бе получила внезапно вдъхновение?

Видя още старата Роуз Пилкингтън, която наближаваше деветдесетте, но бе елегантна, както винаги, в черната си кадифена пелерина и шапката с виолетка, която изглеждаше толкова овехтяла, сякаш бе обиколила света два пъти. Което вероятно бе точно така. Сбръчканото лице на Роуз бе спокойно, тя бе примирена със случващото се и с онова, което щеше да се случи. Като видя Роуз, Оливия се засрами от малодушието си. Обърна се напред, заслуша се в музиката и най-после погледна към ковчега на мами. Но тя не се виждаше, тъй като бе обсипана с цветя.

На прага се вдигна шум от раздвижване и тихи, приглушени гласове. После по пътеката се чуха бързи стъпки. Оливия се обърна и видя Антония и Дейнъс, които заеха местата си на втората пейка.

— Успяхте.

Антония се наведе напред. Очевидно се бе успокоила, защото вече не беше толкова бледа.

— Съжалявам, че закъсняхме — прошепна.

— Точно навреме.

— Оливия… това е Дейнъс.

Оливия се усмихна:

— Знам.

Над главите им, високо горе, часовникът на кулата удари три.

Службата бе почти свършила, кратката реч бе произнесена и господин Тилингъм обяви химна. Госпожа Тилингъм изсвири първите ноти и паството, с готови книги с химни в ръце, се изправи на крака.

За всички светци, които от работа си почиват,

които Ти по вяра назова, преди светът да ги признае,

имената им, о, Исусе, нека бъдат благословени навеки.

Алилуя.

Селяните от Темпъл Падли знаеха добре този химн и гласовете им се извисиха и отекнаха силно и разтресоха старите и проядени от червеи тавански греди. Химнът може би не беше най-подходящият за погребение, но Оливия го бе избрала, защото знаеше, че е един от любимите на мами. Не биваше да забравя нито едно от нещата, които мами бе харесвала, и то не само прекрасната музика, гостите в къщата, отглеждането на цветя и факта, че винаги се обаждаше, готова за дълги телефонни разговори, когато най-много имаха нужда от нея, а също смеха й, твърдостта й, толерантността й и любовта й. Оливия знаеше, че не може да остави тези качества да си отидат от живота й само защото мами вече я нямаше. Защото, ако позволеше това да стане, най-хубавата част от нейната сложна личност щеше да се свие и да умре и щяха да й останат само интелигентността и безмилостната амбиция. Никога не бе мислила за сигурността на брака, но имаше нужда от мъжете — ако не като любовници, то поне като приятели. За да получава любов, трябваше да бъде готова да дава, в противен случай щеше да завърши дните си като изпълнена с горчивина самотна старица с остър език и вероятно без нито един приятел в света.

Следващите няколко месеца нямаше да са лесни. Докато мами беше жива, някаква малка нейна част си оставаше дете, обичано и закриляно. Може би човек никога не пораства напълно, докато майка му не умре.

Ти беше тяхната скала, тяхната крепост и тяхната сила,

Ти, Господи, беше техният капитан в славната битка.

Тя пееше. Високо и силно. Не защото гласът й беше особено силен, но защото като онова дете, подсвиркващо си в мрака, така добиваше смелост.

Ти, в страшния мрак, бе тяхната истинска светлина.

Алилуя.

Нанси се предаде на сълзите. Беше успяла да ги задържи по време на службата, но вече не можеше и ги остави да се стичат. Подсмърчаше шумно, което без съмнение бе смущаващо, но наистина не можеше нищо да направи, за да се успокои. От време на време издухваше шумно и носа си. Скоро щеше да свърши всичките си хартиени кърпички, които прибираше една след друга в чантата си.

Много искаше — най-много от всичко на света — да види майка си отново… или поне да поговори с нея след онзи последен ужасен телефонен разговор, в който майка й се бе обадила от Корнуол, за да им пожелае щастлив Великден. Но майка й се държеше наистина странно и някои неща без съмнение бе по-добре да се кажат открито. Но накрая майка й бе затворила телефона и бе прекъснала Нанси. И ето че преди да е имала време и възможност да изясни нещата между тях, майка й бе починала.

Нанси не се самообвиняваше. Но напоследък се събуждаше посред нощ, чувстваше се странно сама в мрака и плачеше. Плачеше и сега и пет пари не даваше, че хората я гледаха и чуваха мъката й. Мъката й бе очевидна, тя не направи никакъв опит да спре сълзите и те течаха като вода, загасявайки горещите въглени на непризнатата й вина.

О, нека Твоите воини, предани, верни и смели,

се борят като Светците, които някога се биха

и спечелиха златната корона на победителите.

Алилуя.

Ноел не пееше, дори не държеше отворена книгата с химните. Стоеше в края на редицата пейки, неподвижен и с едната ръка в джоба на сакото, а другата — поставена на облегалката пред него. Красивото му лице бе безстрастно и бе невъзможно да се прочетат мислите му.

О, благословено причастие! Божествена връзка!

Ние едва се борим, те в слава сияят.

Госпожа Плъкет, застанала най-отзад, близо до входа, възвисяваше глас в радостна възхвала. Държеше високо книгата си с химните, едрата й гръд се издигаше и се спускаше мощно. Службата бе прекрасна. Музика, цветя, а сега и този възторжен и вдъхновяващ химн… Точно такъв, какъвто би зарадвал госпожа Кийлинг. А и посещението бе добро. Всички селяни бяха дошли. Семейство Соукоум, господин и госпожа Ходжкинс от Съдли Армс. Господин Китсън — банковият управител от Падли, и Том Хъдли, който държеше будката за вестници и списания, както и дузина други. А семейството се държеше добре — всички, с изключение на госпожа Чембърлейн, която подсмърчаше така, че целият свят можеше да я чуе. Госпожа Плъкет не мислеше, че е възпитано да показваш чувствата си, нито че проявата им помага по някакъв начин. „Дръж емоциите си в себе си“, бе нейното мото. Което бе една от причините да бъдат толкова добри приятелки с госпожа Кийлинг. Да, госпожа Кийлинг бе истинска приятелка. Щеше да остави празнина в живота на госпожа Плъкет. Огледа пълната църква и направи мислено няколко изчисления. Колко ли от тези хора щяха да се върнат в къщата за чай? Четирийсет? Четирийсет и пет може би. Ако имаше късмет, господин Плъкет нямаше да забрави да сложи водата в чайниците да заври.

И всички те са едно в Теб, защото всички са Твои.

Алилуя.

Надяваше се плодовата торта да стигне за всички.

Господин Ендърби

В пет без петнайсет вече бе приключило и угощението след погребението и последните гости си бяха тръгнали. Оливия, която ги изпращаше, видя как и последната кола се скри зад ъгъла, и с известно облекчение се обърна и влезе в къщата. В кухнята кипеше оживление. Господин Плъкет и Дейнъс, който през последния половин час ръководеше движението на автомобилите в двора и преместваше неправилно паркираните от тях, сега помагаха на госпожа Плъкет и Антония да съберат и да измият приборите от чая. Госпожа Плъкет беше до мивката, потънала до лактите в сапунена пяна. Господин Плъкет, услужлив както винаги, стоеше до нея и подсушаваше сребърния чайник. Съдомиялната машина жужеше, Дейнъс влезе с още един поднос чаши и чинийки, а Антония вадеше прахосмукачката от шкафа.

Оливия се почувства ненужна.

— Какво да правя аз? — попита тя госпожа Плъкет.

— Нищо — госпожа Плъкет дори не се обърна, зачервените й ръце поставяха чашите и чинийките върху сушилника със скоростта и точността на машина. — Много ръце работят бързо, както винаги съм казвала.

— Чаят беше фантастичен. А от тортата ти не остана и троха.

Но госпожа Плъкет нямаше нито време, нито желание да бъбри.

— Защо не отидеш в дневната и не поседнеш? Госпожа Чембърлейн, брат ти и другият господин са там. След десет минути трапезарията ще бъде в ред и готова за срещата ви.

Предложението бе отлично и Оливия не го оспори. Беше много уморена и гърбът я болеше от непрекъснатото стоене права. Докато прекосяваше коридора, се замисли дали да не се прокрадне горе, да вземе дълга гореща вана, а после да си легне в леглото с хладни чаршафи, меки възглавници и интересна книга. „По-късно“, си обеща. Денят още не бе свършил. По-късно.

В дневната, в която вече нямаше и следа от чая, завари Ноел, Нанси и господин Ендърби, всичките разположили се удобно и погълнати от незначителен разговор. Нанси и господин Ендърби седяха в креслата от двете страни на камината, а Ноел бе заел обичайното си положение с гръб към огъня, подпрял рамене на лавицата. Когато влезе Оливия, господин Ендърби стана. Беше мъж в началото на четирийсетте, но с плешивото си теме, очилата без рамки и строгите дрехи изглеждаше много по-възрастен. Беше спокоен, поведението му — безупречно. Оливия го бе видяла да се запознава с някои от другите гости следобеда и да разнася чаши, чинийки, сандвичи и торта. Беше говорил и с Дейнъс, което бе много любезно, тъй като Ноел и Нанси не му обръщаха никакво внимание. Очевидно все още бяха обидени заради ваканцията в Корнуол, за която бе платила Пенелопе, и заради екстравагантността да отседнат в хотел „Сендс“.

— Съжалявам, господин Ендърби, страхувам се, че малко закъсняваме.

Тя се зарадва, че може да седне на ръба на дивана, а господин Ендърби отново зае мястото си.

— Няма значение. Не бързам — успокои я той.

От трапезарията долетя шумът от прахосмукачката.

— Просто трябва да почистят трохите и можем да започнем. А ти, Ноел? Нямаш ли някаква неотложна работа в Лондон?

— Не и тази вечер.

— А ти, Нанси? Не те ли притиска времето?

— Не. Но трябва да взема децата, а обещах да не закъснявам — макар че бе плакала неудържимо по време на службата, тя вече се бе успокоила и изглеждаше отново весела. Може би защото бе свалила шапката си. Джордж се сбогува с тях в църковния двор и потегли към вкъщи, след като Нанси на висок глас му заръча да шофира внимателно и да предаде поздравите й на архидякона, а той й обеща да изпълни заръките й. — Освен това искам да се прибера по светло. Мразя да шофирам по тъмно.

Шумът от прахосмукачката секна. В следващата секунда вратата се отвори и през пролуката се подаде госпожа Плъкет, все още с траурната шапка на главата.

— Готово, госпожице Кийлинг.

— Много ви благодаря, госпожо Плъкет.

— Всичко е наред вече и двамата с господин Плъкет ще си тръгваме.

— Разбира се. Нямам думи да изразя благодарността си.

— За нас беше удоволствие. Ще се видим утре — и тя затвори отново вратата.

Нанси смръщи вежди:

— Утре е събота. Защо ще идва утре?

— Ще ми помогне да разчистим стаята на мами — Оливия се изправи. — Да започваме ли?

Поведе ги към трапезарията. Всичко беше в ред, а масата бе застлана със зелена покривка от дебело сукно.

— Изглежда точно като за среща на директори — повдигна вежди Ноел.

Никой не отговори на забележката му. Седнаха, като господин Ендърби зае мястото начело на масата, а Ноел и Оливия седнаха от двете му страни. Нанси се настани до Ноел. Господин Ендърби отвори дипломатическото си куфарче, извади разни книжа и ги постави пред себе си. Всичко бе много официално, той владееше положението. Чакаха го да започне. Той прочисти гърлото си.

— Много съм благодарен, че всички се съгласихте да останете след погребението на майка си. Надявам се това да не е причинило неудобство на нито един от вас. Разбира се, не е необходимо официално да се чете завещанието, но възможността да ви запозная с волята на майка ви за разпределение на имуществото й и ако е необходимо, да ви разясня някои положения, докато всички сте тук, под един покрив, ми се стори добра. А сега…

Господин Ендърби взе един дълъг плик и извади от него сгънат лист хартия. Разгъна го и го приглади с длан върху масата. Оливия видя как Ноел извърна глава и започна да разглежда ноктите си, защото не искаше да го заловят, че хвърля крадешком погледи като ученик, който иска да препише на изпит. Господин Ендърби намести очилата си.

— Това е последната воля и завещание на Пенелопе София Кийлинг, по баща Стърн, датиращо от 8 юли 1980 г. — вдигна поглед. — Ако нямате нищо против, няма да чета всички официални редове, а само волята на майка ви — всички кимнаха в знак на съгласие. Той продължи: — Започвам с това, че има две завещания извън семейството: на госпожа Флорънс Плъкет, живуща на „Ходжиз Роуд“ №43, Падли, Глостършър, е оставена сумата 2000 лири и на госпожа Дорис Пенбърт, живуща на „Уорф Лейн“ в Порткерис, Корнуол — 5000 лири.

— Чудесно — каза Нанси, поне веднъж одобрила щедростта на майка си. — Госпожа Плъкет е истинско съкровище. Не знам какво щеше да прави майка без нея.

— Дорис също. Дорис бе най-добрата приятелка на мами. Преживели са заедно войната, бяха наистина много близки.

— Вече познавам госпожа Плъкет — каза господин Ендърби — но не мисля, че госпожа Пенбърт беше тук днес.

— Не беше. Не можа да дойде. Обади се по телефона и обясни, че съпругът й не бил добре и не можела да го остави. Но беше много разтревожена и опечалена.

— В такъв случай ще пиша на двете дами и ще ги уведомя за наследството им. А сега да се върнем на семейните дела.

Ноел се облегна назад и извади сребристата си химикалка от горния джоб на сакото си. Започна да си играе с нея и да щрака шумно.

— Да започнем с това — продължи господин Ендърби, — че майка ви държи всеки от вас да получи определени мебели. За Нанси е масичката „Риджънси“ от спалнята, за Оливия — бюрото от дневната, което някога е принадлежало на бащата на госпожа Кийлинг, покойния Лорънс Стърн, а за Ноел — масата от трапезарията и комплектът от осем стола. Предполагам, че сега седим на тях.

Нанси се обърна към брат си.

— Къде ще ги сложиш в твоя подобен на заешка дупка апартамент? Там няма място дори за котка.

— Може би ще си купя друг апартамент.

— Ще трябва да има трапезария.

— Добре — отговори рязко Ноел. — Моля ви, продължете, господин Ендърби.

Но Нанси не беше свършила:

— Това ли е всичко?

— Не ви разбирам, госпожо Чембърлейн.

— Искам да кажа… а бижутата й?

„Господи, ето отново!“, помисли си Оливия.

— Мами нямаше бижута, Нанси. Продаде пръстените си преди години, за да плати дълговете на татко.

Нанси настръхна както винаги, когато Оливия говореше с такова неодобрение за милия им татко. Нямаше причина да се говори така открито и рязко пред господин Ендърби.

— А обеците на леля Етел? Те струват най-малко 4000–5000 хиляди лири. Не са ли споменати в завещанието?

— Тя вече ги даде на Антония осведоми я Оливия.

Думите й бяха последвани от мълчание, нарушено от Ноел, който постави лакът на масата и прокара отчаяно пръсти през косата си. Възкликна:

— О, мили боже!

Оливия срещна погледа на сестра си над масата. Очите й бяха сини, втренчени и изпълнени с гняв. Бузите на Нанси пламнаха. Накрая тя каза:

— Не може да е вярно.

— Страхувам се — господин Ендърби говореше спокойно и премерено — че е вярно. Госпожа Кийлинг е подарила обеците на Антония, докато са били на ваканция в Корнуол. Каза ми за този подарък в деня, в който дойде да ме види в Лондон — в деня, преди да почине. Искаше да няма недоразумения по този повод. И никакви спорове, разбира се.

— А ти откъде знаеш, че майка е направила подобно нещо? — Нанси бе отправила въпроса си към Оливия.

— Тя ми писа.

— Трябваше да ги получи Мелъни.

— Нанси, Антония бе много добра към мами и мами много я обичаше. Антония я направи много щастлива в последните седмици от живота й. Отиде в Корнуол с нея, прави й компания — нещо, което никой от нас не си направи труда да стори.

— Искаш да кажеш, че трябва да сме й благодарни? Ако питаш мен, е точно обратното…

— Антония е благодарна.

Господин Ендърби отново прочисти дискретно гърлото си и така сложи край на спора, който можеше да продължи вечно. Нанси изпадна в гневно мълчание, а Оливия въздъхна с облекчение. За момента въпросът бе приключен, но тя бе сигурна, че Нанси нямаше да забрави това и обеците на леля Етел щяха често да се споменават в бъдеще.

— Съжалявам, господин Ендърби. Продължете, моля ви.

Той я погледна с благодарност и продължи:

— Сега стигаме до подялбата на имуществото. Когато написа завещанието си, госпожа Кийлинг ми даде ясно да разбера, че не иска между вас тримата да има каквито и да е несъгласия. Следователно решихме, че всичко трябва да се продаде и сумата да се раздели поравно между трима ви. Естествено, трябваше да бъдат посочени изпълнители на завещанието и за такива бяха посочени „Ендърби, Лусби и Тринг“. Това ясно и приемливо ли е? Добре. В такъв случай… — започна да чете: — Разделям и завещавам имуществото си на трите си деца поравно, като за изпълнители, които да извършат продажбата и да разпределят парите, посочвам адвокатите „Ендърби, Лусби и Тринг“. Да, госпожо Чембърлейн? — обърна се той към Нанси.

— Не знам какво означава това.

— Това включва тази къща с всичко в нея, ценните книжа на майка ви и настоящата й банкова сметка.

— Всичко ще се продаде, сумата ще бъде събрана и след това — разделена на три?

— Точно така. След като, разбира се, се изплатят таксите и данъците и се платят разноските по погребението.

— Звучи ужасно сложно.

Ноел отново бръкна в джоба си и извади бележника си. Отвори го на чиста страница и махна капачката на писалката си.

— Може би, господин Ендърби, ще можете да ни осветлите по въпроса, за да направим груби изчисления?

— Много добре. Ще започнем с къщата. „Подмоурс Теч“ с допълнителните пристройки и безупречната градина струва не по-малко от 250 000 лири. Майка ви е платила 120 000 за нея, но това е било преди пет години, а оттогава цените на недвижимите имоти се покачиха значително. Освен това къщата е близо до Лондон, в доста предпочитан район. За това, което е в къщата, не мога да бъда толкова сигурен. Може би 10 000 лири? Акциите на госпожа Кийлинг в момента възлизат грубо на 20 000.

Ноел подсвирна:

— Чак толкова? Нямах представа.

— Нито пък аз — каза Нанси. — Откъде са всичките тези пари?

— Останалото от продажбата на къщата на „Оукли стрийт“. Внимателно инвестирано след покупката на „Подмоурс Теч“.

— Разбирам.

— А банковата й сметка? — Ноел бе записал всичките тези числа в бележника си и очевидно нямаше търпение да ги събере и да ги раздели, за да получи последната сума.

— Банковата й сметка е доста висока, след като напоследък към нея бяха прибавени хилядите лири, които получи за продажбата на двете недовършени платна на Лорънс Стърн. Но всичко това, разбира се, ще бъде намалено от данъците и таксите.

— Дори да е така… — Ноел направи бързи изчисления. — Това прави повече от 350 000 лири — никой не направи коментар. Сумата бе наистина зашеметяваща. В тишината той бавно сложи обратно капачката на писалката си, остави я на масата и се облегна назад. — Като се вземе предвид всичко, момичета, сумата наистина не е лоша.

— Доволен съм — каза сухо господин Ендърби — че това ви задоволява.

— Значи това е — Ноел се протегна и като че ли се канеше да стане от стола. — Какво ще кажете да донеса на всички ни по питие? Желаете ли уиски, господин Ендърби?

— Много. Но не сега. Страхувам се, че още не сме свършили работата.

Ноел смръщи вежди.

— Но какво друго има да обсъждаме?

— Има допълнение към завещанието на майка ви, датиращо от 30 април 1984 година. Това, разбира се, поставя нова дата и на предходното завещание, но тъй като не променя нищо вече казано, едва ли е от значение.

Оливия се замисли.

— 30 април. Това е денят, в който е дошла в Лондон. Денят преди смъртта й.

— Точно така.

— Дошла е специално, за да ви види, господин Ендърби?

— Така мисля.

— И да напише допълнението?

— Да.

— Може би е по-добре да ни го прочетете.

— Ще го прочета, госпожице Кийлинг. Но преди това трябва да кажа, че е написано собственоръчно от госпожа Кийлинг и подписано от нея в присъствието на секретарката и чиновника ми — и той продължи да чете: — На Дейнъс Мърфийлд, живущ в „Трактърманс Котидж“, фермата Соукоум в Падли, Глостършър, оставям четиринайсет маслени скици на картини, рисувани от баща ми — Лорънс Стърн, в годините между 1890 и 1910. Имената на скиците са, както следва: „Терасираната градина“, „Идването на любовника“, „Ухажването на лодкаря“, „Пандора“…

Маслените скици. Ноел подозираше за съществуването им и беше споделил подозренията си с Оливия, беше претърсил къщата на майка си, за да ги открие, но не бе успял. Сега Оливия обърна глава и погледна брат си. Той седеше замръзнал и силно пребледнял. На челюстта му играеше един нерв. Тя се зачуди колко ли дълго щеше да мълчи, преди да избухне гневно.

— … „Носачки на вода“, „Пазар в Тунис“, „Любовното писмо“…

Къде ли са били през всичките тези години? Чие притежание са били? Откъде бяха дошли?

— … „Духът на пролетта“, „Утринта на овчаря“, „Градината на Аморета“…

Ноел не можеше да понесе повече.

— Къде са били? — гласът му бе дрезгав от едва сдържания гняв.

Въпреки че бе прекъснат така грубо, господин Ендърби остана спокоен, което бе достойно за възхищение. Вероятно бе очаквал подобно гневно избухване. Погледна към Ноел над ръба на очилата си.

— Може би ще ми позволите да довърша, господин Кийлинг, а после ще ви обясня.

Настъпи неловка пауза.

— Продължавайте тогава.

Господин Ендърби продължи, без да бърза:

— „Морският Бог“, „Сувенирът“, „Белите рози“ и „Скривалището“. В момента скиците са притежание на господин Рой Брукнър от „Буутби“, „Ню Бонд стрийт“, Лондон, и ще се продадат в Ню Йорк при първа възможност. Ако умра, преди да бъде осъществена продажбата, тогава те ще са притежание на Дейнъс Мърфийлд, който ще може да ги задържи или да ги продаде — както пожелае.

Господин Ендърби се облегна назад и зачака коментарите им.

— Къде са били?

Никой не каза нищо. Атмосферата бе станала непоносимо напрегната. Ноел повтори въпроса си:

— Къде са били?

— Години наред майка ви ги държеше скрити в дъното на гардероба в спалнята си. Постави ги там сама и ги покри с тапет, за да не бъдат намерени.

— И не е искала да знаем за тях?

— Не мисля, че децата й имаха нещо общо с решението й. Тя ги криеше от съпруга си. Намери скиците в старото студио на баща си на „Оукли стрийт“. По онова време семейството изпитваше финансови затруднения и ти не искаше скиците да бъдат продадени просто за да се осигурят пари в брой.

— И кога най-после са излезли на дневна светлина?

— Тя помоли господин Брукнър да дойде в „Подмоурс Теч“, да ги оцени и да купи две други работи на дядо ви. Тогава му показа скиците.

— А вие кога научихте за съществуването им?

— Госпожа Кийлинг ми разказа цялата тази история в деня, в който написа допълнението. И деня, преди да умре. Искате ли да кажете нещо, госпожо Чембърлейн?

— Да. Не разбрах нито дума от онова, което казахте. Не знам за какво говорите. Никой не е споменавал за тези скици пред мен и за първи път чувам за тях. И за какво е целият този шум? Защо Ноел ги смята за толкова важни?

— Защото са важни отговори й Ноел внимателно и търпеливо. — Много са ценни.

— Скиците ли? Мислех, че се изхвърлят.

— Не и ако човек има поне малко здрав разум.

— Е, колко струват?

— 4000–5000 лири всяка. А са четиринайсет на брой. Четиринайсет! — извика Ноел, сякаш Нанси беше глуха. — Хайде, умножи и получи сумата, ако можеш — нещо, в което се съмнявам.

Оливия вече беше пресметнала. 70 000. Въпреки отвратителното поведение на Ноел изпитваше съчувствие към него. Той бе така сигурен, че са тук някъде, в „Подмоурс Теч“. Беше прекарал дори един цял мрачен уикенд горе на тавана под предлог, че иска да го разчисти, докато всъщност ги търсеше. Питаше се дали Пенелопе е знаела от какво е породено това негово усърдие и ако е знаела, какво я е карало да си мълчи. Отговорът вероятно се криеше в приликата на Ноел с баща им, поради което Пенелопе не му вярваше. И така, тя не бе казала нищо, но ги бе поверила на господин Брукнър и накрая, в деня, преди да умре, бе решила да ги даде на Дейнъс.

Но защо? Поради каква причина?

— Господин Ендърби… — проговаряше за първи път, откакто бе повдигнат въпросът за допълнението, и господин Ендърби, като че ли изпитал облекчение да чуе тихия й глас, й посвети цялото си внимание. — Тя посочва ли някаква причина, поради която ги оставя на Дейнъс Мърфийлд? Искам да кажа… — подбираше думите си внимателно, защото не искаше да изглежда гневна и алчна — те очевидно са й били много скъпи… а тя го познава отскоро.

— Не мога да отговоря на въпроса ви, тъй като отговорът не ми е известен. Но тя очевидно е била много привързана към младия човек и мисля, че е искала да му помогне. Мисля, че той иска да започне някакъв дребен бизнес, и ще бъде благодарен за капитала.

— Можем ли да оспорваме? — запита Ноел.

Оливия се обърна към него.

— Нищо няма да оспорваме — каза твърдо. — Дори да беше възможно от гледна точка на закона, аз не бих го направила.

Нанси, която се бореше с пресмятанията наум, сега се включи отново в разговора.

— Но 5 по 14 е седемдесет. Нима искате да кажете, че този млад човек ще получи 70 000?

— Ако продаде скиците, да, госпожо Чембърлейн.

— Но това е абсолютно неправилно. Тя едва го познаваше. Той беше нейният градинар — на Нанси й бяха необходими само секунди, за да се разгневи или да се разтревожи. — Скандално е. Била съм права за него. Винаги съм твърдяла, че е оказвал зловещо влияние върху нея. Казах ти го, Ноел, нали, по телефона, когато ти казах още, че е подарила „Търсачите на миди“? И обеците на леля Етел… И те са подарени. А сега и това. Това е последната сламка. Всичко. Просто е раздала всичко. Не е възможно да е била с ума си. Беше болна, не е разсъждавала трезво. Няма друго обяснение. Трябва да предприемем нещо.

Поне веднъж Ноел беше на страната на Нанси.

— Аз поне няма да седя със скръстени ръце…

— … очевидно не е била с ума си…

— … залогът е прекалено голям…

— … просто са се възползвали…

Оливия не издържаше повече.

— Престанете. Млъкнете говореше тихо, със сдържан гняв — тон, от който редакторите на „Венера“ се бяха научили през годините да се страхуват, но и да го уважават. Брат й и сестра й я гледаха втренчено, изумени, но все пак млъкнаха. В последвалата тишина Оливия продължи: — Не искам да слушам повече. Всичко приключи. Мами е мъртва. Погребахме я днес. Като ви слуша как се джафкате като две улични псета, човек би помислил, че сте забравили. Не можете да мислите, нито да говорите за нищо друго, освен за това, какво ще получите от нея. Сега вече знаем, защото господин Ендърби ни каза. А мами никога не е губила разсъдъка си… напротив, тя беше най-интелигентната жена, която съм познавала. Да, добре, щедра е, но винаги е преценявала какво да даде. Беше практична. Планираше и занапред. Как иначе, мислите, е успяла да ни отгледа през всичките тези години на недоимък и със съпруг, готов да заложи всяка стотинка, до която се добере? Що се отнася до мен, аз съм напълно доволна и мисля, че и вие трябва да бъдете доволни. Тя осигури на всички ни вълшебно детство и страхотен старт в живота и сега, когато вече не е сред нас, е очевидно, че се е погрижила за всички ни. Колкото до обеците — погледна към Нанси студено, обвинявайки я — сигурна съм, че е имало причина да иска да даде обеците на Антония, а не на теб или на Мелъни — Нанси сведе поглед. Започна да дърпа едно пухкаво косъмче на сакото си. — Сигурна съм също, че е имала причина да даде скиците на Дейнъс, а не на Ноел — Ноел отвори уста, но размисли и я затвори, без да каже и дума. — Такава е волята на мами. Постъпила е, как го е искала. Само това има значение и нека повече никой нищо не казва.

Без да повиши глас нито веднъж, Оливия бе казала всичко. В последвалата неловка тишина зачака Нанси и Ноел да направят възраженията си. След малко Ноел се размърда на стола си. Оливия му хвърли студен поглед, готова да продължи словесния двубой, но той като че ли нямаше какво да каже. В жест, който говореше за поражението по-красноречиво от всички думи, той разтърка очи и приглади назад черната си коса. Изправи рамене и намести възела на вратовръзката си. Беше се съвзел. И дори успя да се усмихне горчиво.

— След този малък гневен изблик — каза, без да се обърне специално към някого — мисля, че всички заслужаваме по едно питие — изправи се. — Уиски за вас, господин Ендърби?

И така той намекна, че срещата е към края си, и в същото време намали напрежението. Очевидно много облекчен, господин Ендърби прие предложението на Ноел и започна да прибира книжата в куфарчето си. Нанси измърмори нещо, в смисъл че трябва да напудри носа си, взе дамската си чанта и излезе от стаята. Ноел излезе след нея, за да потърси лед. Оливия и адвокатът останаха сами. Тя каза:

— Съжалявам.

— Не съжалявайте. Речта ви бе превъзходна.

— Не мислите, че мами си е изгубила ума, нали?

— Нито за миг не съм си и помислил подобно нещо.

— Говорихте с Дейнъс днес следобед. Той направи ли ви впечатление на лош човек?

— Напротив. Бих казал, че е честен и достоен млад човек.

— Но все пак бих искала да знам какво я е подтикнало да му остави такова щедро наследство.

— Предполагам, госпожице Кийлинг, че никога няма да узнаем.

— Кога ще му кажете?

— В подходящ момент.

— Смятате ли, че сега моментът е подходящ?

— Да, ако има възможност да поговоря с него насаме.

Оливия се усмихна:

— Искате да кажете, след като Нанси и Ноел си тръгнат.

— Да, ще е по-добре да изчакаме дотогава.

— Няма ли да закъснеете да се приберете у дома?

— Може би ще мога да се обадя на съпругата си.

— Разбира се. Искам Дейнъс да знае възможно най-скоро, защото може да дойде утре и атмосферата да е малко напрегната, ако знам, че не знае.

— Прекрасно ви разбирам.

Ноел се върна с кофичката с лед. Каза:

— Оливия, на кухненската маса е оставено съобщение за теб.

Дейнъс и Антония са отишли да изпият по едно питие в „Съдли Армс“. Ще се върнат в шест и половина.

Каза го съвсем естествено, като за първи път произнесе имената им без гняв или злоба. Което бе окуражаващо при дадените обстоятелства. Оливия се обърна към господин Ендърби.

— Ще можете ли да изчакате дотогава?

— Разбира се.

— Благодарна съм ви. Бяхте безкрайно търпелив с нас.

— Това е част от работата ми, госпожице Кийлинг. Просто част от работата ми.

След като остана горе известно време, за да напудри носа си и да вчеше косата си, но главно за да се съвземе, Нанси слезе отново при тях в трапезарията и обяви, че си тръгва. Оливия беше изненадана.

— Няма ли да пийнеш с нас?

— Не. По-добре не. Трябва да шофирам. Не искам да стане злополука. Довиждане, господин Ендърби, и благодаря за помощта. Не ставайте, моля ви. Довиждане, Ноел. Приятно пътуване до Лондон. Остани на мястото си, Оливия, мога да изляза и сама.

Но Оливия остави чашата си и отиде да изпрати сестра си. Излязоха навън и откриха, че съвършеният пролетен ден преминава в хладна и благоуханна привечер. Небето бе ясно и вече порозовяваше на запад. Вятърът поклащаше най-горните клони на дърветата, а от хълма зад селото долиташе блеенето на овце и агнета.

Нанси се огледа:

— Какъв късмет имахме с времето! Всичко мина добре, Оливия. Бе уредила всичко идеално.

Очевидно полагаше усилия да бъде любезна. Оливия каза:

— Благодаря.

— Много работа. Осъзнавам го.

— Да. Беше необходима организация. И все още трябва да се погрижа за една-две подробности. Надгробна плоча за мами. Но за това можем да говорим и друг път.

Нанси влезе в колата си.

— Кога ще се прибереш в Лондон?

— Утре вечер. Трябва да съм в офиса в понеделник сутринта.

— Ще ти се обадя тогава.

— Добре — Оливия се поколеба, после си спомни добрите решения, които бе взела следобеда. Мами винаги целуваше децата си за довиждане. Наведе се и целуна Нанси по бузата през отворения прозорец на колата. — Шофирай внимателно — каза и тъй като се чувстваше смела и безразсъдна, добави: — Предай любовта ми на Джордж и на децата.

Когато се върна вътре, откри, че двамата мъже бяха напуснали трапезарията и се бяха върнали към уюта на дневната. Ноел бе спуснал завесите и запалил огъня, но веднага щом допи уискито си, погледна часовника си, стана и каза, че е време да тръгва. Господин Ендърби отбеляза, че моментът може би е подходящ да се обади на съпругата си, затова Оливия го остави и изпрати Ноел до входната врата.

— Като че ли цял ден не правя нищо друго, освен да изпращам хората.

— Сигурно си уморена. По-добре си легни рано.

— Мисля, че всички сме уморени. Денят беше дълъг — ставаше все по-хладно. Скръсти ръце на гърди в опит да се предпази от студа. — Съжалявам за начина, по който се подредиха нещата, Ноел. Щеше да е хубаво да получиш скиците. Господ знае колко упорито ги търси. Но сега вече нищо не можеш да направиш. И, признай, ще получим достатъчно. Къщата ще се продаде добре. Така че не разсъждавай върху въображаема несправедливост. В противен случай ще изпиташ горчивина, която няма да е оправдана.

Той се усмихна. Безрадостна, но все пак усмивка.

— Хапът е прекалено горчив, за да го преглътна, но изглежда, че нямам друг изход. И все пак ми се иска да знам защо никога не ни е споменала за скиците, дори не е намекнала, че съществуват. И защо ги е оставила на този млад човек?

Оливия сви рамене.

— Била е привързана към него? Съжалявала го е? Искала е да помогне?

— Трябва да има още нещо.

— Може би — призна тя. — Но не мисля, че някога ще разберем.

Той влезе в ягуара си и потегли, а Оливия остана, заслушана в отдалечаващия се рев на двигателя. Остана така дори когато той вече не се чуваше. Звуците на провинцията отново изпълниха въздуха — блеенето на овцете от другата страна на пътя, набиращият сила вятър, лаят на куче. Чу бързи стъпки да приближават откъм селото, а после и младежки гласове. Дейнъс и Антония се връщаха от „Съдли Армс“. Видя главите им над стената, а когато влязоха през портата, забеляза, че Дейнъс е прегърнал Антония, че Антония е увила червено шалче на вратата си и че бузите й са поруменели. Тя вдигна поглед и забеляза Оливия, която ги чакаше.

— Оливия, защо стоиш тук сама?

— Ноел току-що замина. Чух ви да идвате. Прекарахте ли добре?

— Изпихме само по едно питие. Надявам се, че нямаш нищо против. Никога досега не бях влизала в кръчмата. Прекрасно е. Старомоден интериор, а Дейнъс игра на дартс с пощальона.

— Спечели ли? — попита Оливия.

— Не. Играх безнадеждно. И трябва да го почерпя бира.

Влязоха заедно в къщата. В топлата кухня Антония свали шала си.

— Свърши ли семейната среща?

— Да. Нанси също си отиде. Но господин Ендърби е още тук — обърна се към Дейнъс: — Иска да говори с теб.

На Дейнъс като че ли му бе трудно да повярва.

— С мен?

— Да. В дневната е. Може би е по-добре да не го караш да чака, защото бедният човек иска да се върне при съпругата си.

— Но какво има да говори с мен?

— Нямам представа — излъга Оливия. — Защо не разбереш сам?

Доста озадачен, той отиде. Вратата се затвори след него.

— Защо, за бога, ще иска да говори с Дейнъс? — изражението на Антония изразяваше тревога. — Не е нещо ужасно, нали?

Оливия се облегна на кухненската маса.

— Не, не мисля.

Антония обаче не изглеждаше убедена. Оливия не искаше да продължава този разговор и смени темата.

— Какво ще вечеряме? Дейнъс ще остане ли?

— Ако нямаш нищо против.

— Разбира се, че нямам. По-добре да остане и да нощува. Ще му намерим местенце.

— Така ще бъде добре. Не си е бил в квартирата от две седмици и там сигурно е влажно и безрадостно.

— Кажи ми какво е станало в Единбург. Каква е прогнозата?

— Той е добре, Оливия. Не е епилептик и никога не е бил.

— Това са чудесни новини.

— Да. Като чудо.

— Той означава много за теб, нали?

— Да.

— И ти за него, мисля.

Антония, която излъчваше щастие, кимна.

— И какви са плановете ви?

— Той иска да има разсадник… Собствен бизнес. А аз ще му помагам. Ще правим всичко заедно.

— А работата му в „Собствена градина“?

— Трябва да се върне на работа в понеделник. Ще напусне с едномесечно предизвестие. Те бяха така добри с него и той не може да ги напусне без предизвестие.

— А след това?

— Ще потърсим местенце, което можем да купим или да наемем. В Съмърсет може би. Или в Девън. Но няма да тръгнем, преди, както обещах, „Подмоурс Теч“ и мебелите да бъдат продадени. Ще развеждам хората из къщата, както казах, а Дейнъс ще се грижи за градината.

— Добра идея. Но той трябва да бъде тук с теб, няма нужда да се връща в онази къща, където живее. Ще бъда много по-щастлива, ако знам, че е край теб. Може също така да използва колата на мами, а ти ще ме информираш за потенциалните клиенти. Ще помоля госпожа Плъкет да продължи работата си тук още известно време — докато къщата се продаде. Така ще може да се заеме с пролетното почистване и да ти прави компания в отсъствието на Дейнъс — усмихна се, сякаш беше планирала всичко сама. — Колко добре се подреди всичко.

— Има само едно нещо още. Няма да се върна в Лондон.

— Разбрах.

— Беше много мило, че искаше да ми помогнеш, и съм ти благодарна, но няма да ме бива като модел. Прекалено съм срамежлива.

— Вероятно си права. Ще бъдеш много по-щастлива с градински ботуши на краката и с кал под ноктите — засмяха се. — Щастлива си, нали, Антония?

— Да. По-щастлива от всякога. Денят бе странен — едновременно ужасно тъжен и много щастлив. Но мисля, че Пенелопе щеше да ме разбере. Страхувах се от погребението. До този момент бях присъствала само на погребението на Козмо и умирах от страх. Но този следобед бе доста различно. Беше по-скоро тържествено, отколкото страшно.

— Така исках да бъде. Така го планирах. А сега… — Оливия се прозина. — Всичко свърши.

— Изглеждаш уморена.

— Ти си втората, която ми го казва тази вечер. Обикновено означава, че изглеждам стара.

— Не изглеждаш стара. Отиди горе и си вземи вана. Не се тревожи за вечерята. Аз ще я приготвя. Има малко супа в килера и агнешко в хладилника. Ако искаш, ще ти донеса храната в леглото.

— Не съм чак толкова стара и уморена — Оливия изпъна гръб, за да намали болката в него. — Но ще си взема вана. Ако господин Ендърби си тръгне, преди да сляза, ще му предадеш ли извиненията ми?

— Разбира се.

— И се сбогувай с него от мое име. Кажи му, че ще се свържа с него.

След пет минути, когато Дейнъс и господин Ендърби влязоха в кухнята, Антония беше до мивката и стържеше моркови. Обърна се, усмихна им се и зачака някой от тях да проговори и да обясни за какво е било всичко това. Но нито един от двамата не го направи, а тя нямаше смелост да попита. Вместо това предаде на господин Ендърби съобщението от Оливия.

— Тя е доста уморена и отиде горе да вземе вана. Но ми каза да я извиня с надеждата да я разберете. И да се сбогувам с вас от нейно име.

— Но, разбира се.

— Каза още, че ще се свърже с вас.

— Благодаря, че ми предаде. А сега трябва да тръгвам. Съпругата ми ме чака за вечеря — премести куфарчето си в лявата ръка. — Довиждане, Антония.

— О… — сварена неподготвена, Антония побърза да избърше длани в престилката. — Довиждане, господин Ендърби.

— Желая ти късмет.

— Благодаря.

Той излезе, последван от Дейнъс. Останала сама, Антония продължи да стърже морковите, но умът й не бе зает с работата. Защо господин Ендърби й бе пожелал късмет и какво ли ставаше? Дейнъс не бе тъжен, така че вероятно бе нещо хубаво. Може би господин Ендърби беше харесал Дейнъс, докато разговаряха следобеда, и се опитваше да намери начин да подпомогне разсадника им? Не изглеждаше много вероятно, но по каква друга причина би искал да разговаря с Дейнъс?

Чу колата на господин Ендърби да потегля. Спря да работи, облегна се на мивката и зачака, с ножа в едната ръка и с моркова в другата, Дейнъс.

— За какво искаше да говори с теб? — попита още преди да е прекрачил прага.

Дейнъс взе ножа и моркова, постави ги върху сушилника и я взе в прегръдките си.

— Трябва да ти кажа нещо.

— Какво?

— Няма да се наложи да продаваш обеците на леля Етел.

— Ехо!

— Госпожо Плъкет?

— Къде си?

— Горе, в спалнята на мами.

Госпожа Плъкет изкачи стълбите.

— Започна ли вече?

— Още не. Опитвам се да реша как да свършим работата. Не мисля, че ще си струва да задържим нещо. Всичките дрехи на мами бяха толкова стари и нетрадиционни, че не мога да си представя кой би ги искал. Донесох торби за боклук. Ще напълним дрехите в тях и ще ги оставим до кофата за боклук.

— Госпожа Тълингъм ще организира разпродажба втора ръка следващия месец. В помощ на фонда за нов орган.

— Добре. Ще видим. Ще оставя ти да решиш. Може би ще започнеш от гардероба, а аз — от шкафа.

Госпожа Плъкет се залови за работа — разтвори широко вратата на гардероба и започна да вади от там старите и така добре познати й дрехи. Хвърляше ги на леглото, а Оливия бързаше да погледне в друга посока. Струваше й се неприлично дори да гледа. Ужасяваше се от тази мъчителна задача, а сега изглеждаше, че дори ще й е по-трудно, отколкото си бе представяла. Окуражена от присъствието на земната и практична госпожа Плъкет, коленичи и отвори най-долното чекмедже. Пуловери и жилетки, повечето протрити на лактите. Бял бебешки шал от шетландска вълна и синият гащеризон, който майка й носеше в градината.

— Какво ще стане с къщата? — попита по едно време госпожа Плъкет.

— Ще се продаде. Такова е желанието на мами, а и бездруго никой от нас няма да пожелае да живее тук. Антония и Дейнъс ще останат, за да развеждат потенциалните купувачи и да се грижат за нея, докато се продаде. А когато това стане, ще трябва да се отървем и от мебелите.

— Антония и Дейнъс? — госпожа Плъкет кимна мъдро и се замисли. — Много мило.

— А после ще потърсят земя, която могат да купят или да наемат. Искат да имат разсадник. Заедно.

— Струва ми се — каза госпожа Плъкет — че две пиленца са се събрали. А къде са между другото? Не ги видях, когато влязох.

— Отидоха на църква.

— Така ли?

— Като че ли одобряваш, госпожо Плъкет.

— Винаги е хубаво, когато млади хора посещават църквата. Не се случва често в наши дни. И се радвам, че ще бъдат заедно. Предполагах, че се обичат. Млади са, но и двамата разсъждават трезво. Какво ще кажеш за това?

Оливия вдигна поглед. Старата пелерина на мами. Изведнъж в главата й изникна ярък спомен. Мами и младата Антония пристигат на летището в Ибиса, мами е с тази пелерина, а Антония тича, за да се хвърли в прегръдките на Козмо. Струваше й се, че е минала цяла вечност оттогава. Каза:

— Прекалено е хубава, за да я изхвърлим. Отдели я за разпродажбата в църквата.

Но госпожа Плъкет като че ли не бе съгласна.

— Дебела е и топла. Може да се носи още години.

— Тогава я вземи. Ще ти е топло, докато въртиш педалите на велосипеда.

— Много мило, госпожице Кийлинг. Ще ти бъда благодарна — преметна я през облегалката на стола. — Ще се сещам за майка ти всеки път, когато я обличам.

Още едно чекмедже. Бельо, нощници, вълнени чорапогащи, шалове и копринен китайски шал с избродирани яркочервени макове. Къса пелерина от черна дантела.

Гардеробът бе почти празен. Госпожа Плъкет протегна силно ръка, за да стигне до дъното.

— Само погледни това! — показа го, както все още висеше на подплатената закачалка — рокля, младежка и къса, от някакъв евтин плат, който падаше свободно. Червена рокля на бели маргаритки, с квадратно деколте и дебели подплънки на раменете. — Никога преди не съм я виждала.

— Аз също. Питам се защо ли мами я е запазила. Изглежда като нещо, което може би е носила през войната. Изхвърли я, госпожо Плъкет.

Най-горното чекмедже. Кремове и лосиони, стари шишенца от парфюми, пудра, перце. Огърлица от стъклени мъниста с цвета на кехлибар. Обеци. Евтини бижута.

А после обувките. Всичките й обувки. Обувките са най-лошото от всичко — най-личните вещи. Оливия стана безмилостна. Торбите с боклук се издуваха все повече.

Накрая приключиха и с тази болезнена задача. Госпожа Плъкет завърза здраво торбите и двете ги занесоха до кофата за боклук.

— Ще ги вземат утре сутринта. И това ще е краят за теб.

Като се върнаха в кухнята, госпожа Плъкет облече палтото си.

— Нямам думи, с които да ти благодаря, госпожо Плъкет — Оливия загледа как сгъва внимателно пелерината и я прибира в пазарската си чанта. — Не бих могла да се справя сама.

— Доволна съм, че успях да ти помогна. Е, трябва да тръгвам. Да се погрижа за вечерята на господин Плъкет. Желая ти приятно пътуване до Лондон и се грижи за себе си. Опитай се да си починеш. Уикендът бе наистина тежък.

— Ще поддържаме връзка, госпожо Плъкет.

— Точно така. Не искам да си представя, че няма да те видя никога вече.

Яхна велосипеда си, здрава изправена фигура, а пазарската чанта висеше на дръжката.

Оливия се качи отново в стаята на Пенелопе. Без личните вещи изглеждаше неописуемо празна. Скоро „Подмоурс Теч“ щеше да бъде продадена и тази стая щеше да бъде на друг човек. Тук щеше да има други мебели, дрехи, миризми, гласове, смях. Седна на леглото и видя през прозореца свежите зелени листа на кестена. Дроздът пееше, скрит някъде сред клоните му.

Огледа се. Видя нощното шкафче и лампата от китайски порцелан с набрания платнен абажур. То имаше малко чекмедже. Не бяха надникнали в него. Отвори го и намери шишенце аспирин, копче, молив и отдавна забравен дневник. И съвсем в дъното — книга.

Извади я. Тънка книжка със синя подвързия. „Дневник на есента“ от Луис Макнийс. Книгата се отвори сама на страницата, която беше белязана с маркера. Там Оливия откри сгънат лист пожълтяла хартия… писмо може би? Или снимка.

Снимката беше на мъж. Погледна я и остави встрани, за да разгъне писмото, но се загледа в текста, защото привлече вниманието й…

Септември дойде и нейната жизненост

се възражда през есента,

нейната природа предпочита

голи дървета и огън в камината.

Затова й давам този месец, а и следващия,

макар че цялата ми година трябва да е нейната —

на тази, която направи толкова

от дните ми непоносими и объркани,

но и толкова много щастливи.

Която остави диря в живота ми,

а сянката й още танцува по стените ми,

чиято коса се преплита със моята

и си спомням целувките й навсякъде из Лондон.

Текстът не беше нов за нея. Оливия беше открила Макнийс като студентка в Лондон, хареса поезията му и жадно изгълта всичко, писано от него, което успя да намери. Но сега се почувства така, сякаш го четеше за първи път. Прочете го отново и остави книгата. Какво бе значението на поемата за мами? Взе отново снимката.

Мъж. В униформа, но гологлав. Обърнал се усмихнат към фотографа, сякаш бе сварен неподготвен, а на рамото му бе преметнато въже. Косата му бе разрошена. В далечината се простираше морският хоризонт. Мъж. Непознат за Оливия и все пак по някакъв странен начин познат. Смръщи вежди. Прилика? Не толкова прилика, колкото напомняне. Но кого й напомняше?

Но, разбира се. Щом веднъж се сети, приликата бе очевидна. Дейнъс Мърфийлд. От снимката не я гледаха неговите черти, нито очите му, но забелязваше друга, по-неуловима прилика. Формата на главата, повдигнатата брадичка. Неочакваната топлота на усмивката.

Дейнъс.

Дали този мъж не бе отговорът на въпроса, на който не можеха да си отговорят нито господин Ендърби, нито Ноел, нито Оливия?

Заинтригувана, взе писмото и го разгъна. Редовете бяха начертани на ръка, почеркът бе приятен, буквите — оформени красиво.

Някъде в Англия

20 май 1944 г.

Мила моя Пенелопе,

През последните седмици сядах най-малко пет-шест пъти с намерението да ти пиша. Не успявах да стигна по-далеч от първите четири реда, прекъсван или от телефона, почукване на вратата или от спешно повикване.

Но сега най-после си намерих едно местенце, където, сигурен съм, ще ме оставят на спокойствие поне час. Получих всичките ти писма — доставиха ми огромно удоволствие. Нося ги непрекъснато със себе си като влюбен ученик и ги чета отново и отново. Като не може да съм с теб, може поне да чувам гласа ти.

Усещаше ясно самотата. Къщата беше празна и смълчана. В стаята бе тихо — тишината бе нарушавана само от шумоленето на листовете, които прочиташе и после оставяше настрани. Настоящият свят бе забравен. Пред Оливия се разкриваше миналото на мами — минало неочаквано и невъобразимо.

Винаги съществува възможността Амброуз да се прояви като джентълмен и да ти даде развод. За да бъда честен, не виждам абсолютно никаква причина да постъпи така и съм напълно готов да се изправя в съда като виновника и да му позволя да се разведе с теб. Ако се случи това, той ще трябва да вижда Нанси, но можем да прекосим този мост и когато стигнем до него.

От значение е само да бъдем заедно и накрая — надявам се скоро — да се оженим. Войната ще свърши някой ден. Ще ме демобилизират и ще бъда благодарен да се върна към цивилния живот, след като ме възнаградят скромно. Можеш ли да приемеш идеята да бъдеш съпруга на учител? Защото това е, което искам да правя. Къде ще отидем, къде ще живеем и какъв ще бъде животът ни, не мога да кажа, но ако имам избор, искам да се върна на Север, да бъда близо до езерата и планините на Пийк.

Знам, че всичко това изглежда доста далеч в бъдещето. Пътят пред нас е труден и обсипан с препятствия, които ще трябва да преодоляваме едно по едно. Но дори дългите хиляди километри пътешествия започват с първата крачка и всяка експедиция е по-добре да се обмисли.

Остави страницата встрани и продължи със следващата.

Като чета втори път писмото си, то ми говори за щастлив мъж, който сякаш очаква да живее вечно. Кой знае защо, но не се страхувам, че няма да преживея войната. Смъртта — последният враг, все още ми се струва далечна, присъща на старостта и немощта. И не мога да повярвам, че съдбата, която ни срещна, не иска да бъдем заедно навеки.

Но той е бил убит. Само смъртта може да сложи край на такава любов. Бил е убит и не се е върнал и надеждите и плановете за бъдещето са били напразни, на тях е бил сложен край от куршума. Той е бил убит, а тя просто е продължила да живее. Върнала се е при Амброуз и се е борила през останалата част от живота си без разкаяние и горчивина. И без никакво самосъжаление. И децата й никога не бяха разбрали. Не бяха се досетили. Никой никога не беше узнал. Това й се стори най-тъжно от всичко. „Трябвало е да говориш за него, мами. Да кажеш на мен. Щях да те разбера. С радост щях да те изслушам.“ За своя изненада откри, че очите й са пълни със сълзи. Те се затъркаляха по бузите й и усещането бе странно и непознато, като че ли се случваше на друг човек, а не на нея. А плачеше за майка си. „Искам да си тук. Сега. Искам да разговарям с теб. Имам нужда от теб.“

Може би беше добре, че плачеше. Не беше плакала на погребението, но плачеше сега. Беше сама, нямаше кой да стане свидетел на слабостта й, и тя остави сълзите да се стичат свободно. Силната и внушаваща страх госпожица Кийлинг, главен редактор на „Венера“, сякаш никога не бе съществувала. Беше отново ученичка, влетяла като хала през вратата на огромната стая мазе в къщата на „Оукли стрийт“ и извикала „Мами!“ с ясното съзнание, че мами ще се появи отнякъде. И докато плачеше, бронята, която сама бе издигнала около себе си, онази твърда черупка, която успешно контролираше, се счупи и се разпадна. Но без бронята нямаше да може да преживее първите няколко дни в студения и враждебен свят, в който мами вече я нямаше. Сега, освободена от мъката, тя отново бе човек и самата себе си.

След малко, повече или по-малко успокоена, взе последната страница от писмото и го прочете докрай.

Мисля за всички вас в „Карн Котидж“ представям си какво правите, и ми се иска да съм с вас, да споделям смеха и домашните ви задължения. Мисля за „Карн Котидж“ като за свой втори дом. Всичко, което преживях там, беше хубаво във всеки смисъл на тази дума. А в този живот нищо наистина хубаво не се губи. Остава част от човека, става част от характера му. И така частица от теб винаги е с мен. А част от мен е твоя завинаги, моя любов, мила моя.

Ричард

Произнесе името на глас. „Част от мен е твоя завинаги.“ Сгъна писмото и заедно със снимката го върна между страниците на „Дневник на есента“. Остави книгата, отпусна се на възглавниците, втренчи поглед в тавана и си помисли: „Сега знам всичко“. Но всъщност знаеше, че не е вярно, и искаше да научи всяка подробност, дори най-малката, от случилото се. Как се бяха срещнали, как бе влязъл в живота й, как се бяха влюбили така неизбежно и дълбоко, как е бил убит.

Но кой знаеше? Само един човек. Дорис Пенбърт. Дорис и мами бяха живели заедно през войната. Вероятно са нямали тайни една от друга. Оливия започна развълнувано да прави планове. Някога… може би през септември, когато в офиса е спокойно, ще си вземе няколко дни отпуск и ще отиде с колата до Корнуол. Но първо ще пише на Дорис и ще я уведоми. По всяка вероятност Дорис щеше да покани Оливия да отседне у нея. Ще започнат разговор, Дорис ще си спомни всичко за Пенелопе и някак си ще вмъкне и името на Ричард в разказа и накрая Оливия щеше да разбере всичко. Но няма само да говорят. Дорис ще покаже на Оливия Порткерис и всички онези места, играли такава важна роля в живота на мами. Ще я заведе и до къщата, където мами е живяла някога, ще посетят и малката художествена галерия, за чието основаване е помогнал Лорънс Стърн, и Оливия ще види отново „Търсачите на миди“.

Замисли се за четиринайсетте скици, които Лорънс Стърн е рисувал в началото на века и които сега бяха собственост на Дейнъс. Спомни си как Ноел се сбогува снощи.

Защо ги е оставила на този млад човек?

Била е привързана към него? Съжалявала го е? Искала е да помогне?

Трябва да има нещо повече.

Може би, но предполагам, че никога няма да узнаем.

Беше предположила грешно. Мами бе оставила скиците на Дейнъс по ред причини. С непрекъснатите си искания Ноел бе довел търпението й докрай, но в лицето на Дейнъс тя бе намерила човек, на когото си е струвало да помогне. Докато са били в Порткерис, е забелязала как любовта му към Антония разцъфва и се засилва, и се е досетила, че те вероятно ще се оженят. Двамата са били специални за нея и е искала да им даде тласък в живота. Но най-важната от всички причини е била, че Дейнъс й е напомнял за Ричард. Вероятно е забелязала още първия път, когато го е видяла, силната прилика и веднага е обикнала младия човек. Може би е чувствала, че чрез Дейнъс и Антония й е била дадена нова възможност за щастие… отъждествявала е Ричард и себе си с тях. Както и да е било, те я бяха направили неизразимо щастлива през последните седмици от живота й и тя им се бе отблагодарила щедро.

Оливия погледна часовника си. Беше почти обед. След малко Антония и Дейнъс щяха да се върнат от църква. Стана и отиде да затвори прозореца за последен път. Спря се пред огледалото, за да се увери, че по лицето й няма следи от сълзите. Взе книгата, сред чиито страници бяха писмото и снимката, излезе от стаята и затвори вратата след себе си. Долу, в празната кухня, взе ръжена и вдигна тежкия капак на бойлера. Топлината опари бузите й, тя пусна тайната на мами в огъня и загледа как гори.

Бяха необходими само няколко секунди и нея вече я нямаше.

Госпожица Кийлинг

Беше средата на юни и лятото беше в разгара си. Топлата и ранна пролет бе спазила обещанието си и цялата страна бе залята от гореща вълна. Оливия обожаваше топлината и окъпаните от слънцето лондонски улици, тълпите туристи, които се разхождаха леко облечени, раираните чадъри на тротоарите пред кафе-баровете, любовниците, излегнали се и преплели тела под дърветата в парка. Всичко това й създаваше усещането, че живее в чужбина, и докато другите изнемогваха в горещината, тя ставаше все по-жизнена. Отново беше госпожица Кийлинг, динамичният и твърд главен редактор на „Венера“ и списанието поглъщаше цялото й внимание и всичките й усилия.

Беше благодарна за многото обсебваща я и задоволителна работа, защото тя я лекуваше и я правеше способна, поне за момента, да не мисли за семейството си и за случилото се. От погребението на Пенелопе не беше виждала нито Нанси, нито Ноел, макар че от време на време разговаряха по телефона. „Подмоурс Теч“ бе продаден почти веднага, и то за сума, която далеч надхвърляше дори най-смелите мечти на Ноел. Мебелите бяха продадени на търг и Дейнъс и Антония заминаха. Дейнъс бе купил старото волво на Пенелопе и след като нахвърлиха малкото си вещи в него, те потеглиха към западната част на страната, за да търсят място за разсадника си. Бяха телефонирали на Оливия, за да се сбогуват, но това бе преди месец и оттогава не ги беше чувала.

Беше вторник сутринта и тя седеше на бюрото си. Към екипа се бе присъединила нова млада модна редакторка и Оливия четеше първия й материал. „Най-добрият аксесоар сте вие самите.“ Това беше добро. Веднага заинтригуваше. „Забравете за шалчетата, обеците, шапките. Концентрирайте се върху очите, блестящата кожа и блясъка на здравето…“

Звънна вътрешният телефон. Оливия вдигна слушалката, без да откъсне очи от текста.

— Да?

— Госпожице Кийлинг — каза секретарката й — има външно обаждане за вас. Антония е на телефона. Ще разговаряте ли с нея?

Антония. Оливия се поколеба. Антония беше излязла от живота й, бе отишла да живее някъде на Запад. Защо телефонираше така изневиделица? За какво искаше да разговарят? Оливия мразеше да прекъсват работата й. И в какво време се обаждаше само! Въздъхна, свали очилата си и се облегна назад.

— Добре, свържи ме — и протегна ръка към телефона.

— Оливия? — каза познатият младежки глас.

— Къде си?

— В Лондон. Знам, че си ужасно заета, но няма ли да можеш да обядваш с мен днес?

— Днес? — Оливия не можа да сдържи раздразнението си. Знаеше, че денят й е пълен с ангажименти, и възнамеряваше да хапне сандвич на бюрото си. — Обаждаш се прекалено късно.

— Знам и съжалявам, но наистина е важно. Моля те, кажи „да“, ако е възможно.

В гласа й се долавяше настоятелна нотка. Какво ли се бе случило, за бога? Оливия неохотно протегна ръка към бележника със задачите си. Среща с председателя в единайсет и половина, а после среща — с мениджъра по рекламата в два. Пресметна набързо наум. Председателят вероятно нямаше да отнеме повече от час от времето й, но ако не тръгнеше веднага…

— О, Оливия, моля те.

Тя неохотно се предаде.

— Добре. Но ще трябва да се храним доста бързо. Трябва да съм тук в два.

— Ти си светица.

— Къде ще се срещнем?

— Ти ще кажеш.

— В „Кетнърс“ тогава.

— Ще запазя маса.

— Не, аз ще се погрижа — Оливия нямаше намерение да седи на някоя задна маса в близост до вратата на кухнята. — Секретарката ми ще запази. Един часа и не закъснявай…

— Няма…

— Антония, къде е Дейнъс?

Но Антония вече беше затворила.

Таксито напредваше бавно в натовареното обедно улично движение. Оливия седеше в него и изпитваше лека тревога. Гласът на Антония, освен че съдържаше настоятелна нотка, издаваше и безпокойство и Оливия не бе сигурна как щеше да бъде посрещната. Представяше си срещата им. Видя се как влиза в „Кетнърс“ и заварва Антония да я чака. Както винаги, Антония ще бъде облечена в износени дънки и памучна блуза и ще изглежда съвсем не на място в скъпия ресторант за делови хора. „Но е наистина важно.“ Какво би могло да е толкова важно, че да отнеме цял час от заетия ден на Оливия? Какво бе толкова важно, че не можеше да отговори с „не“? Трудно бе да се повярва, че нещо би могло да се обърка в живота на Дейнъс и Антония, но бе по-добре човек винаги да е готов за най-лошото. В главата й изникваха различни предположения. Не бяха намерили подходящо място за разсадника и зелките си и Антония искаше да обсъди някакъв алтернативен план с нея. Бяха намерили място, но не харесваха къщата и искаха Оливия да пътува до Девън, за да даде мнението си. Антония бе бременна. Или пък бяха открили, че имат много малко общо помежду си и следователно нямат общо бъдеще, и се бяха разделили.

Оливия започна да се моли да не е последното.

Таксито спря пред ресторанта. Тя слезе, плати на шофьора, прекоси тротоара и влезе вътре. Както винаги, бе претъпкано и топло. Ресторантът кипеше от оживление. Също както винаги, във въздуха витаеше ароматът на превъзходна храна, прясно кафе и скъпи пури. Преуспяващите делови мъже бяха тук, тук беше и Антония, седнала на малка маса. Не беше сама. До нея беше Дейнъс. Оливия едва ги позна. Защото бяха облечени не както обикновено, в удобни дрехи, а елегантно. Блестящата коса на Антония бе прибрана в кок ниско на тила, тя носеше обеците на леля Етел и красива синя рокля на големи бели цветя. А Дейнъс бе като състезателен кон с лъскава грива в тъмносивия си костюм, скроен така превъзходно, че дори сърцето на Ноел би се изпълнило със завист. Изглеждаха сензационно — млади, богати и щастливи. Бяха много красиви.

Видяха Оливия веднага и станаха, за да я поздравят.

— О, Оливия…

Оливия се стегна. Целуна Антония и се обърна към Дейнъс:

— Това е неочаквано. Странно, но мислех, че няма да си тук.

Антония се засмя.

— Точно това исках да си помислиш. Исках да бъде изненада.

— Искала си да бъде изненада?

— Това е сватбеният ни обяд. Затова беше толкова важно да дойдеш. Сключихме брак тази сутрин.

Дейнъс бе поръчал шампанско и бутилката чакаше в кофичката с лед до масата. Оливия се отказа да спази правилото си да не пие алкохол на обяд, за да се присъедини към тържеството. Вдигна чашата си и им пожела щастие.

Разговаряха. Имаше много за разказване и слушане.

— Кога дойдохте в Лондон?

— Вчера сутринта. Снощи отседнахме в „Мейфеър“ — почти толкова великолепно е, колкото в „Сендс“. А днес следобед тръгваме за Единбург, където ще прекараме два дни с майката и бащата на Дейнъс.

— Какво стана със скиците? — попита Оливия.

— Прекарахме целия следобед вчера с господин Брукнър в „Буутби“. И ги видяхме за първи път.

— Ще ги продадете ли?

— Да. Ще бъдат качени на кораб за Ню Йорк следващия месец и продадени на търг в началото на август. Е, поне тринайсет от тях. Ще запазим една. „Терасираната градина“. Чувстваме, че трябва да я запазим за себе си.

— Разбира се. А какво стана с разсадника? Имахте ли късмет с него?

Разказаха й. След дълго търсене открили в Девън онова, което търсели. Три акра, които някога били оградена със стена градина на голяма стара къща. Имотът включвал малка градина и оранжерии. Дейнъс направил предложение, което било прието.

— Прекрасно! Но къде ще живеете?

— О, към земята има и малка къщичка, която обаче е доста порутена. Точно затова цената бе толкова ниска и успяхме да купим имота.

— А с какви пари ще разполагате, докато бъдат продадени скиците?

— Взехме заем от банката. А за да спестим пари, ще извършим някои от ремонтните работи по къщата сами.

— А къде ще живеете междувременно?

— Наехме каравана — Антония едва сдържаше вълнението си. — Дейнъс купи култиватор и ще засадим огромно количество картофи. И след това ще можем наистина да започнем. Ще отглеждам кокошки и патици и ще продавам яйцата…

— Колко далеч от цивилизацията сте?

— Само на 5 километра от малък град, в който има пазар… Там ще продаваме продуктите си. Растения и цветя също. Оранжерията ще бъде пълна с ранни цветове. Ще садим и растения в саксии и… О, Оливия, нямам търпение да ти го покажа. Ще ни дойдеш ли на гости, когато завършим работата по къщата?

Оливия обмисли поканата. Вече беше изпила три чаши шампанско и нямаше намерение да дава прибързани обещания, за които после можеше и да съжалява.

— Ще бъде ли топло в къщата ви?

— Да, ще има централно отопление.

— А канализация? Не искам да прекосявам градината всеки път, когато трябва да отида в тоалетната.

— Обещаваме, че няма да се налага да го правиш.

— И ще има гореща вода по всяко време на денонощието?

— Вряла.

— И ще имате стая за гости? Която няма да се налага да споделям с човек, куче или котка?

— Ще имаш цяла стая само за себе си.

— И гардеробът в стаята за гости няма да е пълен с чужди дрехи и проядени от молци кожени палта, а ще съдържа само двайсет и четири съвсем нови закачалки?

— Всичките подплатени.

— В такъв случай — Оливия се облегна назад — по-добре започвайте с ремонтните работи. Защото ще дойда.

По-късно стояха на окъпания в слънчева светлина тротоар и чакаха таксито, което щеше да върне Оливия в офиса.

— Беше много забавно. Довиждане, Антония — прегърнаха се силно и се целунаха.

— О, Оливия… благодаря ти за всичко. Но най-много ти благодаря, че дойде днес.

— Аз трябва да ви благодаря, че ме поканихте. Не бях имала такава прекрасна изненада и такъв хубав обяд от години. След толкова много шампанско едва ли би имало смисъл да работя до края на деня.

Таксито пристигна. Оливия се обърна към Дейнъс:

— Довиждане, мило момче — целуна го и по двете бузи. — Грижи се за Антония. И ви желая много късмет.

Той й отвори вратата на таксито и тя се качи.

— „Венера“ — каза на шофьора, таксито потегли, а тя замаха усилено през задното стъкло.

Антония и Дейнъс махаха в отговор, Антония й изпращаше целувки, после се обърнаха и тръгнаха, уловени за ръце, в обратната посока.

Оливия се облегна назад и въздъхна доволно. За Антония и Дейнъс всичко бе свършило добре. Мами бе преценила правилно, защото те наистина бяха от младите хора, които заслужават поощрение и ръка, която да им помогне при нужда. Което мами бе направила. Сега всичко зависеше от тях с порутената им къщичка, с техните, култиватор, кокошки и планове за бъдещето и несломимия им оптимизъм.

А децата на Пенелопе? Как щяха да разпределят наследеното богатство? Нанси, реши Оливия, щеше да се поглези по някакъв начин. Може би щеше да си купи рейндж роувър, с който да разкарва отрочетата си на разните им срещи и ангажименти, но това щеше да е всичко, което щеше да направи за себе си. Всичко друго щеше да отиде за възможно най-скъпото образование на Мелъни и Рупърт, които накрая щяха да бъдат неблагодарни, а и нямаше да станат по-добри.

Замисли се за Ноел. Ноел бе все още на същата работа, но веднага щом получеше наследството си — Оливия бе повече от сигурна — щеше да зареже света на рекламата и да измисли някакъв брилянтен план за забогатяване. Стоковата борса или може би агенция за скъпи недвижими имоти. Вероятно щеше да изхарчи готовия капитал и накрая щеше да се ожени за някое богато, но ужасно момиче с влиятелни връзки, което щеше да го обожава и да го боготвори и на което той щеше непрекъснато да изневерява. Оливия се усмихна. Той беше невъзможен, но й беше брат и тя от все сърце му желаеше най-доброто.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.